Соня Келеведжиева
Цончо Родев
един живот за България

chitanka.info

„Додето человек се счита член на едно общество, той трябва да дели и злото, и доброто на това общество. Който се показва член само тогаз, когато има да се ползува, а в тежките минути оставя обществото и дори отива срещу неговите интереси, той не трябва да се казва, че принадлежи на еди-кой си народ.“

П. Р. Славейков

В. „Македония“, 1871

„В смутни времена ние ще можем да налучкваме правия път към светлото бъдеще на нашия народ, само ако се водим от високото нравствено чувство — родолюбието.“

Борис Денев

Цончо Родев — библиография

В тази книга се разказва за човека и писателя Цончо Родев, автор на книгите:

„Черният конник“ — роман (Народна младеж, С., 1966; Второ издание Отечество, С., 1978)

„Съкровището на Лизимах“ — разкази и новели (НМ. С., 1966)

„Изпитание“ — роман (Държавно военно изд., С., 1969; Второ изд. Зелена Вълна, С., 1998)

„Отгласи“ — разкази (НМ, С., 1971)

„Наричаха ме желязната ръка“ — роман („Христо Г. Данов“, Пловдив, 1971; второ изд. „Х. Г. Д.“, Пловдив, 1975)

„Светослав Тертер“ — биографична повест (ДВИ, С., 1971)

„Човекът без сянка“ — роман („Х. Г. Д.“, Пловдив, 1976)

„Тътени“ — роман („Х. Г. Д.“, Пловдив, 1980)

„Мечът на непримиримите“ — роман (Български писател, С., 1981)

„Отмъстителят“ — разкази (Отечество, С., 1983)

„Отвъд синия праг“ — очерк (Отечество, С., 1985)

„Двама против ада“ — роман (БП, С., 1986)

„Бурята“ — роман („Х. Г. Д.“, Пловдив, 1986)

„Пиратът (С черен лъв на мачтата)“ — роман („Абагар“, Велико Търново, 1994)

„Една торба ключове“ — разкази („Абагар“, Велико Търново, 1994)

„И стана ден“ — роман („Х. Г. Д.“, Пловдив, 1998)

Встъпление, замислено от автора и обсебено от неговия герой

Тази книга беше почти готова на ръкопис, когато между нас се състоя приблизително следният разговор:

— Господин Родев, вътрешното чувство ми подсказва, че е необходимо нещо като предговор, като встъпление, като въведение. Нещо, което в кратки редове да дава представа за цялото.

— Като например?

— В него трябва да има и щрихи от биографията Ви, и няколко думи за творчеството, и нещичко за намеренията Ви… Изобщо целия Цончо Родев, събран в тридесетина реда.

— Ами че направете страница „книги от този автор“. То…

— Направила съм я вече.

— … и без това биографията на един автор са книгите, които той е оставил на хората. Не вярвам да имате намерение да описвате на своите читатели колко сини са очите ми.

— Имала ли съм случай да Ви кажа, че с Вас доста трудно се разговаря? Хуморът Ви е такъв, че ме кара да се притеснявам.

— Казвали сте ми, при това неведнъж, но аз все смятах, че се шегувате. Ако съм грешил, готов съм начаса да поискам прошка. И да се поправя.

— В такъв случай — помогнете ми.

— За встъплението ли?

— Разбира се. Нали през цялото време говорим за него. Да не би да помислихте, че ще Ви помоля да ми пренесете повредения хладилник до сервиза?

— Между хладилника и встъплението избирам встъплението. Ето го веднага.

Цончо Родев взе лист и молив и написа на един дъх, сякаш знаеше текста наизуст и само му оставаше да го нанесе на бялата хартия:

На 12-ия си рожден ден минавах за най-добър играч на топчета в махалата.

На 13-ия си рожден ден получих първите си дълги панталони.

На 14-ия ми предписаха първите очила. Бях напълно покрусен — не можех да си представя Тарзан с очила на носа…

На 15-ия завърших „Война и мир“. Прочетох романа по настояване на баща ми. „Войната“ горе-долу ми хареса, но „мира“ — никак. А от заключителните глави, философските, не разбрах нито една дума.

На 16-ия ми рожден ден учителката ни по литература г-ца Вяра Кючукова ми каза, че един ден ще има книги, на корицата на които ще бъде написано моето име, и че тя ще ги чете. Приех думите й като крайно несполучлива шега.

На 17-ия бях нещастно влюбен в моята съученичка М. Можех да се закълна, че романът „Страданията на младия Вертер“ описва мене.

На 18-ия се обръснах за пръв път.

Точно три месеца след 18-ия рожден ден зад името ми се появи определението „народен враг“. Беше 9 септември 1944 година.

…

На 40-ия си рожден ден бях автор на две книги.

…

На 73-ия ми рожден ден пишат книга, за мене. Авторката обещава, че няма да звучи като некролог…

Това е. Не си представях встъплението по този начин, но няма да го променя. Ако не друго, поне читателят ще разбере колко ми е било лесно да работя с „моя“ герой…

Първа глава
Огънят или заветът на предците

Nunquam, ubi diu fuit ignis, deficit vapor.[1]

Латинска сентенция

Няма да направя Бог знае какво откритие, когато кажа, че ние освен физическите и характеровите черти наследяваме и завѐтите на предците си. Без значение е начинът, по който са ни предадени те — закърмени с майчиното мляко, със слово или най-често с личен пример. Важното е, че ние ги следваме, те стават наше кредо — или житейска философия, както предпочитате — и си ги носим през годините, без дори да се замисляме, че ние сме ги наследили от бащите и дедите си по същия начин, както извивката на носа, трапчинката на брадата или своеобразната походка. „Бъди честен“, „Бий, за да те уважават“, „Бъди справедлив“, „Не си оставяй магарето в калта“, „Стори добро, пък го хвърли в морето“ — примерите на завѐтите могат да бъдат практически безкрайни.

Когато ще говорим за Цончо Родев, безспорно най-патриотичния или поне един от съвременните писатели с най-ярко изразен патриотичен заряд, ние без особено усилие можем да открием какъв е завѐтът, всаден му от неговите предци. Или, другояче казано, какъв е — според латинската сентенция, която избрах за мото — огънят, пламтял в поколенията преди него и станал основа на веруюто му и от там на цялото негово творчество. Той може да се изрази с една-единствена дума: родолюбие. Или може би с три: безрезервен, безкомпромисен патриотизъм.

Ако приемем тази даденост за постулат, редно е преди да надникнем в душата на Цончо Родев или да разгънем шест-седем хилядите страници на неговото творчество, да се поровим в миналото и да се запознаем с онези, при които „дълго е имало огън“.

В обемистото си творчество писателят се проявява като твърде свидлив на автобиографични данни. И все пак в романа „Бурята“ (стр. 934, бел. 74) при внимателен прочит може да се открие едно доста многозначително сведение:

„… Петър Нинчев, един от ранните Куриери на Раковски. (…) Прадядо е на автора (т.е. на Цончо Родев — б.а.) по майчина линия. По семейно предание е бил буден и родолюбив българин от Ново село, Видинско (…), поставил се доброволно в услуга на Раковски и използуван от него за пренасяне на тайната революционна поща. През зимата на 1861–1862 г. е бил изненадан от турците точно когато прегазвал ледените води на р. Тимок откъм Сърбия, но успял да унищожи пренасяните писма. Ядосани, че са изпуснали важната кореспонденция, турските гранични стражи го заклали още там, на брега на реката.“

Доста по-многобройни и по-колоритни са носителите на „огъня“ по другата, бащината, Родевската линия в произхода на писателя.

… Коренът на рода не е много ясен, но във всички случаи той води към Стара планина, а още по-точно — към някога трудно достъпните махали, разпилени по хълмовете и овразите на Габровския балкан. А за родоначалник се приема някои си Лаврентий от средата на XVIII век. Допреди шестдесетина години у габровските представители на рода се е пазила една бакърена синия с изчукани букви на църковно-славянски: „Лаврентій Родито, лћто 1756“. За съжаление местонахождението на този съд-документ днес не е известно[2], нито се знае каквото и да е за нявгашния му притежател; характерът на името навява мисли за монах или поне за човек, свързан с църквата, но това са само предположения.

По-сигурни сведения откриваме едно-две поколения по-късно — около края на XVIII или началото на XIX век. В непристъпната по онова време за конски впряг махала Пъртевци със сигурност е живял дядо Пеню; самата махаличка преди два века и днес е толкова малка, че изобщо не фигурира на картата на областта, нито може да се намери в пощенския указател за кодовете — обитателите й си получават писмата някъде другаде. Не е опазен спомен за основната професия на дядо Пеню (може би терзия, шивач?), но със сигурност се знае, че покрай нея той е ръководил и килийно училище в дома си. В махалата е запазена къщата му — една удивително красива сграда в ранно-възрожденски стил с плесенясали каменни плочи на покрива, патинирани в сиво-кафяво външни стени и грубо одялани стълби към горния кат. А там, на горния кат, е собата (стаята), където е било килийното училище, с чудно хубав оджак (камина) в ъгъла и опушени успоредни греди на тавана. За безкрайно съжаление днешният собственик на дома го е „разкрасил“ — махнал е каменните плочи от покрива и ги е заменил с цигли, в потъмнелите стени е вградил гараж с модерна сгъваема врата, а в стаята с оджака и с по-тъмнелите греди на тавана е облякъл стените в светла чамова ламперия… „Разкрасителят“ е бивш партиен функционер от окръжен мащаб. Което може би обяснява всичко.

След дядо Пеню се губят още няколко поколения. И стигаме до дядото на писателя; провадийският историк и публицист Светослав Аджемлерски сполучливо го нарече „Цончо Родев — старши“.

Той е средна ръка или малко над средна ръка търговец в Габрово. Никога не е стоял настрана от народните работи — сподвижник и укривател е на Стефан Стамболов, личен приятел на Цанко Дюстабанов. Силното късогледство не му позволява да тръгне с пушка в ръка през април 76-та, но четата на Дюстабанов потегля по своя кървав и славен път именно от „Родевото място“. По същата причина година по-късно не го приемат и в Опълчението. Там обаче отива брат му Кою и… намира смъртта си в неговите редове. Братовчед на двамата е живописният габровски хъш Продан Тишков, които след седем-осем години под името Чардафон Велики ще се обезсмърти в бурните събития около Съединението.

Цончо Родев — старши и жена му Василка отглеждат многолюдна челяд: пет сина и една дъщеря (имали са и още една дъщеричка, но тя е починала съвсем малка, преди да тръгне на училище). Къде с бащини средства, къде със спечелени от конкурси стипендии, къде с подпомагане помежду си, но и петимата братя Родеви получават висше образование: двама юристи, един инженер (първия български инженер-корабостроител), един генералщабен офицер и един свещеник — той завършва Духовната академия към цариградската екзархия; единствено сестрата няма диплом за висшистка, но пък е с най-доброто за времето си образование за девойка, получено в цариградския Роберт колеж. Неизвестно защо, но нито един от шестимата не се завръща в Габрово при родителите си, а се разпиляват навред из царството и преди всичко в североизточна България.

Избухва Балканската война. Офицерът просто остава в полка си, друг от братята е мобилизиран; останалите трима отиват под знамената като доброволци. Духовникът получава назначение за полкови свещеник в Рилската дивизия. А най-малкият от братята, току-що приет за студент в юридическия факултет на Женевския университет, събира веднага багажа си и се прибира в България, за да участвува в прочутата обсада на Одрин и да пуска от самолет снопове ръчни гранати над турските позиции в първите в историята на войните въздушни бомбардировки.

Господ се оказва милостив към тях, та и петимата оцеляват във войната. Родината ги посреща увенчани общо с девет ордена — седем за храброст и два за заслуги.

И на свой ред създават семейства, раждат синове и дъщери. И на тях предават — със слово и пример — онзи родолюбив огън, който е изпълвал и продължава да изпълва собствените им сърца.

ЧЕТВЪРТИЯТ БРАТ

е Христо. Христо Цонев Родев. Идва на света през 1883 година. Завършва Априловската гимназия в родния си град. (Една любопитна подробност, която говори много за нрава му. Случайно е оцеляла гимназиалната му диплома. По образователните предмети има „отличен“, но поведението му е… „срћдньо“.) Подготвя се за следване, когато държавата се обръща с призив към „среднистите“: В името на Родината да отидат за по няколко години първоначални учители в по-глухите, предимно планинските, села, където образованието „за срам пред цивилизованото човечество позорно изостава“.

Когато научава за призива, Христо Родев изобщо не се колебае. Той завива току-що ушития си „студентски“ сюртук в бохчичка с орехова шума, купува си един здрав шаечен костюм и поема към Балкана.

За съжаление в семейния спомен липсва името на селището, където той е преподавал на децата едновременно от първо до четвърто отделение (по днешната терминология: от първи до четвърти клас). Знае се само, че е била средищна между общо пет махали, три български и две турски. И в толкова затънтен край, че до нея било възможно да се стигне или пеша, или в най-добрия случай с муле или катър; зиме за връзка със света изобщо не можело да се мисли.

Общо за трите години, които прекарва там (1902–1905), младият човек само веднъж успява да си даде едномесечна ваканция при своите в Габрово. В задълженията му влиза да бъде и псалт в местната църквица; спомен от тази му дейност остават църковните песнопения, с които след години той прекадява дома си на Бъдни вечер. А тъй като му е трудно да контактува с турчетата, на които преподава (междувременно основното образование е станало задължително за цяла България), той предприема доста необикновен ход — сприятелява се с местния ходжа и изкарва един твърде задълбочен тригодишен курс по турски. Така или иначе, когато слиза отново в равнината, той е с доброто самочувствие на човек, който е изпълнил дълга си към народ и Отечество.

Записва право в Софийския университет, но се забърква в известното освиркване на княз Фердинанд („подвиг“, с който няма да се гордее до края на живота си) и, след закриването на университета, продължава и завършва образованието си в Женева. Завърнал се в Родината, той, по неизвестни съображения, избира Добрич за свое жителство и своя месторабота. Провървява му: случайно още първото му дело е един тежък процес за убийство, в който той се проявява като опитен юрист и великолепен оратор и… издействува оправдателна присъда за обвиняемия. И работата му потръгва като река, клиентелата расте главоломно. Спомага може би и външността му — по неясни причини косата му започва да побелява още от учителствуването на село, а към тридесетте му години е гъста, буйна, къдрава и… напълно бяла. Тази ранна бяла коса, заедно с благородната осанка и изисканото пенсне пред очите допринасят за авторитета му в града.

Но се обявява обща мобилизация за предстоящата Балканска война. Христо Родев е един от първите, които се явяват пред мобилизационната комисия. Спохожда го съдбата на баща му — отхвърлят го заради късогледството. Мнозина на негово място биха си казали: „Е, не ме приеха. Аз изпълних, каквото зависеше от мене към Отечеството.“ И щяха без угризения да се посветят на работа и печалби. („Щяхме да бъдем само трима адвокати в целия този богат добруджански край — ще си спомня той по-късно. — И парите щяха не да капят, а да се стичат като Дунав в касите ни…“) Но Христо Родев не мисли печалбарски. И не може да се примири, че няма да е сред онези, които ще излагат живота си в името на България. (След години той ще нарича войната не Балканска, а „Освободителна“. И за смисъла й: „Ние воювахме към Цариград, но всъщност освобождавахме Македония.“) Напълва един чемодан[3] с най-необходимото и още на следващото утро потегля на юг. А след три дни е вече редник Родев Христо Цонев от 5-а Одринска дружина на Македоно-Одринското опълчение.

В българското командване не са били подготвени, че такъв поток от доброволци ще се насочи към Опълчението. Оръжието и боеприпасите криво-ляво са достатъчни, но проблемът с униформите е катастрофален. Всеки получава по нещо, но никой — пълна униформа. В 5-а Одринска вземат странно решение: съставят един пълен комплект, колкото да се снимат с него доброволците (снимка с тази униформа си е направил и Христо Родев, запазена е до днес), а с останалото — кому каквото се падне. На опълченеца Родев се пада само един шинел — да, само един шинел и толкова! В Пловдив за половин лев (тогавашния лев, златния) си купува един грозен, но много удобен калпак, който пази и ушите. И в този вид изкарва целия поход през Родопите до Шаркьой на Дарданелите — рунтав кафяв калпак върху бялата глава, войнишки шинел, а под шинела е с личния си цивилен костюм (дори си е връзвал вратовръзка, „за да не му духа“) и с половинки обувки на краката…

По време на бойните действия командирът на Опълчението генерал Генев неведнъж потърсва услугите на редник Родев. И как не — къде ще намери той помощник, който е дипломиран юрист и същевременно владее писмено и говоримо френски, турски и руски! Многократно му предлага да го остави на служба в щаба; Христо Родев обаче неизменно отказва — той е дошъл да воюва, а не да чиновничества. И наистина воюва достойно и храбро — примирието го заварва с незарасла рана в гърдите (той до края на живота си ще изтъква: „в гърдите, не в гърба!“) и с два кръста за храброст.

Още лекува раната си, когато преминава безумната Междусъюзническа война и след нея — позорният Букурещки мир. Когато се разчува, че Южна Добруджа ще бъде предадена на Румъния, Христо Родев се добира до Добрич, колкото да си прибере най-необходимите лични вещи. Купува конче и побягва на юг — „струваше ми се, че до ушите ми през цялото време достига тропотът от марша на румънските окупатори“, ще си спомня той по-късно.

Решава да се установи в първия град, до който ще го доведе кончето. Този град се оказва Провадия. И Родев спира там. Смята, че е временно. И дори не подозира, че градът ще стане негова съдба…

Не минава много време и на вратата на историята почуква трета война — Първата световна. Този път Христо Родев е мобилизиран. Е, не на бойната линия, а в съдебното ведомство (със седалище гр. Фердинанд — днес Монтана). През пролетта на 1916 година отива да види върнатата към майката Родина Македония — същата, за свободата на която три години по-рано е получил куршум в гърдите край Дарданелите. На връщане среща във влака млада видинчанка, студентка по медицина в Женева (все Женева!), дошла да се види със семейството си. Времената са съдбовни, трескави. Хората бързат да живеят — никой не знае, какво ще донесе утрешния ден. Младите във влака за Мездра не правят изключение. И след няколко седмици Мария Нинчева става Мария Родева… Не изкарват дори прословутия меден месец и тя заминава за далечна Швейцария — трябва да вземе поредните изпити. И там, точно девет месеца след венчилото, се ражда първата дъщеричка на семейството.

Разбира се, майката ще я кръсти Христина, на отсъствуващия татко. Да, но швейцарците В Женева са френскоговорящи, а французите нямат „Х“ (и не могат да го произнасят), също по онова време не признават женски имена, които завършват на „а“. И ето, че момиченцето, кръстено (по католически) на бащата Христо, бива записано Кристин[4].

След злополучния край на войната Христо Родев е демобилизиран. Но за нова смяна на местоживеенето не може и да се мисли — той е вече съпруг и баща и чековете със средства за живот трябва да пътуват ежемесечно към Швейцария. Ето как Христо Родев до края на живота си остава в Провадия.

Семейството се събира отново едва в края на 1920 година — неспокойните времена, изпитите и отглеждането на Кристин ги забавят. И на следващата вече чакат второто дете. Христо и Мария дотолкова са убедени, че това ще бъде продължителят на името Цончо, че дори и не помислят за женско име. Но съдбата им се подиграва — в къщата, принадлежала някога на известния по тези, места Осман бей (където те са под наем), се ражда второ момиченце. Обърканите родители вземат странно решение: бащата ще тръгне гърбом към вече голямата си библиотека, ще вземе напосоки една книга и първото женско име в нея ще бъде за новороденото. Речено — сторено. И книгата се оказва „Сватбата на Йоланта“ от Зудерман. И в резултат в малката Провадия се появява момиче с такова несвойствено за българите (и за семейството) име…

Още пет години по-късно — на 9 юни 1926-та — семейството се обогатява с още едно дете. Този път е дълго чаканият Цончо. Майката е медичка, не вярва в магии, но все пак поставя пъпчето на сина между страниците на една книга в библиотеката…

И така, семейството расте, а заедно с него расте и професионалната репутация на Христо Родев. Той отдавна се е наложил като един от водещите адвокати в града и околията (за районите и селата, населени с турци, не е без значение неговото перфектно владеене на езика им). Но вероятно е и добър юрист, и добър адвокат — това не е едно и също, — понеже освен от близките големи градове Варна и Шумен вече има клиенти чак от София и Пловдив. Замогва се. И тъй ще бъде до края на живота му — семейството става заможно, но никога богато. Христо Родев купува къща. А признателен клиент от Пловдив („Беше по едно епично дело, все едно Троянската война, водена в съдебните зали“ — спомня си по-късно адвокатът) извън хонорара му подарява и една кола. Този фиат е един от първите автомобили в Провадия…

Успоредно с професионалния, расте и личният авторитет на Христо Родев сред гражданството. Това довежда до избирането му за народен представител в редиците на Народния блок (1931–34) от страна на Национал-либералната партия. Необяснимо е, но този отличен юрист не се проявява особено активно в законотворческата дейност на Парламента. Запомнен е повече — пък и протоколите на XXIII Народно събрание го потвърждават — като трибун, който с блестящи речи („огнено слово“ — в-к „Зора“) заклеймява позорния Ньойски договор и призовава народа и Отечеството да се борят за „естествените граници на България“, „да приютим все още поробените ни братя към майката Родина“ и т.н.

Но настъпва 19 май 1934 година, превратът на Кимон Георгиев — Дамян Велчев е осъществен, Парламентът е разтурен, партиите — забранени. Христо Родев приема това като знак на съдбата: отдръпва се от политиката и се посвещава изцяло на професията и семейството. И е време: той е прехвърлил петдесетте, а за онова време това е доста напреднала възраст. При това децата порастват, заедно с тях порастват и разходите. И грижите. Не е лесно — за известно време трябва да се издържат две студентки в две различни чужбини. И в семейството, доколкото е останало в Провадия, все по-често думата „пари“ доминира в разговорите. Утехата идва от децата — учат добре, напредват, не създават затруднения в повече от приемливите.

За бъдещето на дъщерите всичко е като предопределено — те ще тръгнат по пътя на майка си и ще следват медицина. „Нека да сме наясно — казва им веднъж бащата. — За никакви зестри нито си мислете, нито ги очаквайте. Вашите зестри ще са вашите дипломи. Толкоз!“ Вижда се, той е бил умен човек. И може би прозорлив — благодарение на това негово решение след време семейството ще оцелее физически.

За сина проектите са по-мъгляви и може би по-амбициозни. Бащата тайно — и не съвсем тайно — мечтае да го види някога дипломат от кариерата. Но за това или не се говори изобщо, или ако се говори, то е извънредно рядко. Малкият Цончо е оставен да се развива нормално като всички деца в градчето — играе на топчета или челик, вратар е на махленския футболен отбор, не липсват синини под окото след поредното сбиване, — само натоварването му е по-голямо. И насочено към въжделеното бъдеще: езици, уроци по пиано, приучване към светски обноски, много четене.

Идва войната. Семейството не е отминато от нито една от трудностите, които тя носи на всички останали: смесения с картофи хляб, купонната система, черната борса, поизкърпените дрехи… За Христо Родев в този период има само три радости: той вижда осъществена заветната си мечта — връщането на Добруджа и Македония към Отечеството, а в кръга на най-близките — Христина е промоцирана като лекар.

Предприема едно пътуване до Македония. И се връща разплакан: „Горд съм, че и аз съм пролял кръв за тази най-българска земя на България“ — повтаря той почти в несвяст. Но радостта скоро е помрачена — дошъл е 9 септември 1944 година.

Отначало Христо Родев е спокоен — когато поглежда назад в живота си, той не вижда нищо, заради което да се срамува или страхува от новия режим, донесен от съветските танкове. Не го безпокои и периодът, в който е бил депутат: в Наредбата — закон за Народния съд изрично се казва, че ще бъдат съдени „Виновниците за въвличането на България в Световната война срещу съюзените народи“ и че ще се преследват деянията само от 1941 г. нататък. Пък той е юрист и знае да чете законите: депутат е бил отдавна преди 41-ва, а какъв виновник за присъединяването на България към тристранния пакт има адвокатът от малкото провинциално градче там някъде в североизточна България? И е почти учуден, когато го привикват в милиционерския участък за неизбежната „малка справка“.

Наивник е бил той, щом е смятал, че в България все още е в сила Законът! Наивник, който ще си плати за наивността. Защото той, учителят, участникът във войната, юристът, политикът, не си е давал сметка, че е дошъл въртопът, за който след години ще пишат:

„… споменът за онова ужасно време, когато човешкият живот не струваше нищо. Желязната метла действуваше неумолимо“

(Богдан Ланджев)

А „малката справка“ следва обичайния си ход, както ни бе разкрит в последните години. Седемдесет души, нахвърлени в сеновал, в който с мъка биха преживявали четири коня. Побоища до предизвикване на сериозни вътрешни увреждания. Унизяващ достойнството режим — той, уважаваният възрастен гражданин и адвокат, е принуждаван да мие нужниците… И това „следствие“ завършва с обвинителен акт. Актът — с изправяне пред тъй нар. „народен съд“. Процесът — с присъда.

Заслужава да цитирам дословно „престъпленията“ и „греховете“ на Христо Родев — сега те биха накарали да се изчервят от срам всички „червени бабички и червени мобифони“ (Стефан Продев), а юристите положително ще си кажат, че не днес, но и при тоталитарния режим на Живков за подобни „злодеяния“ дори не биха разкарвали човека до участъка. Ето препис от присъдата:

(Признава) „Христо Цонев Родев, 63 годишен, българин, грамотен, женен, неосъждан, роден в Габрово, а живущ в Провадия, адвокат, за виновен в това: а) с речта, произнесена през 1944 година в събранието на «обществена сила», явно враждебна спрямо борците за народна свобода; б) с телеграмите до цар Борис, до германския пълномощен министър и до министър-председателя Богдан Филов, подадени през периода от 1 януари 1941 година до 9 септември 1944 година; в) с думите, казани през 1942 година при преминаване на арестувани борци «те или ние» и г) въобще със своите действия, писания и слово, дейно и съществено е допринесъл за извършване на престъпленията по чл. 2…“.

Това е! Това са „престъпленията“ на виновника за националната катастрофа — нито дума повече. Същевременно по време на „процеса“ се установява, че в Провадия изобщо е нямало създадена организация „обществена сила“, че телеграмите до царя са изпратени не от Христо Родев лично, а в ролята му на председател на опълченците от Македоно-Одринското опълчение и не за подстрекаване към окупационни действия, а като благодарност за вече извършеното присъединяване на Македония към Родината, че единственият свидетел на прословутото „те или ние“ си оттегля показанията, пък що се отнася до „въобще“, то всеки юрист знае, че престъпление „въобще“ не е нищо друго, освен правен абсурд.

И какво, мислите, следва в резултат на тези нелепи „престъпления“? Христо Родев бива оправдан? Или някой подръпва ухото му с назидателното „Абе, Родев, не прави така, бе!“? Нищо подобно. Съдът, като го признава за виновен, го осъжда. И ето как (отново цитирам дословно):

„… го осъжда на СМЪРТ[5], да заплати в полза на държавното съкровище 5.000.000 (пет милиона) лева глоба и (…) присъжда целия му имот в полза на държавното съкровище“.[6]

Присъдата не само е произнесена, но и изпълнена. И то с подозрителната бързина на гузните съвести — още през нощта след прочитането й. Убийството под формата на съд и присъда е извършено в ранните часове на 22 март 1945 година. По тогавашния църковен календар — денят на „Свети 40 мъченици“. Обаче в малкия град Провадия те не са били 40, а „само“ 33.

В Провадия и днес се разказва, че секунди преди екзекуцията Христо Родев извикал: „Да живее България!“

[1] „Никога не липсва дим там, където дълго е имало огън“. ↑

[2] Като ученик в гимназията Цончо Родев лично е държал в ръце тази синия и е разчел, и си е преписал надписа й. — Б.а. ↑

[3] Така се е наричала тогава обикновената пътна чанта. ↑

[4] Името на дъщерята претърпява разни метаморфози. При връщането в България я кръщават по православно и става Христина. Обаче семейството, а по-късно и приятелите, и съучениците, вече са свикнали с името, което завършва на „ин“. И докато по документи тя се води Христина, в обикновената й среда — това ще го видим по-нататък, и в един документ — остава главно Христин. — Б.а. ↑

[5] Думата „смърт“ е написана с главни букви и в оригинала на присъдата. — Б.а. ↑

[6] Не мога да се въздържа и, прескачайки в събитията с повече от половин век, да не разкажа продължението на тази чудовищна присъда. Второ наказателно отделение на Върховния съд с решение 783 от 8 Юли 1996 г. определя, че извършеното от Христо Родев не е престъпление — изобщо, включително и по противоконституционния Наредба-закон за народния съд. И завършва: „Като явно необоснована, присъдата по отношение на подсъдимия Христо Родев следва да бъде отменена и съгласно чл. 336 НПК — той признат за невинен и оправдан.“ Така макар и късно тази изумителна неправда бива заличена! — Б.а. ↑

Втора глава
От главнята лумва пламък

Крушата не пада далеч от корена си.

Пословица

Вестта за гибелта на баща си Цончо Родев научава в концлагера (по онова време наричан по-нежно ТВО — Трудово-възпитателно общежитие) Кабиюк. Тогава и сега никой не знае защо е изпратен там. Държи един своеобразен рекорд — по-късно в лагери биват изпращани и съвсем млади хора, почти деца, но към март 1945 година той е най-младият концлагерист в България. Съносител е и на друга печална „слава“ — един от първооснователите е на нашия ГУЛАГ (лагерите или ТВО са създадени през м. януари 1945). „Слава“ и „рекорд“, които не дават повод за радост. А ужасното съобщение стига до него по най-нелеп начин — от един варненски вестник, проникнал някак си в лагера.

От, общо взето, не особено продължителния период в лагера в семейния архив е запазено само едно-единствено писмо от Цончо Родев — другите или са загубени, или изобщо не са стигнали до домашните му. То е с дата 1.IV.45, написано е с доста несигурен ученически почерк и не представлява особен интерес като съдържание. От него личи обаче, че след научаването за страшната гибел на баща си той е писал едно след друго две писма — очевидно е споделял чувствата си и е утешавал своите близки (доколкото изобщо е възможно от концлагера да се утешават другите, които са на свобода); за съжаление тези писма не са запазени — ако въобще са получени.

И все пак писмото е добър източник за наблюдения върху характера на бъдещия писател. Съдържа описание на един лагерен ден. Тонът му е лековат, почти безгрижен — момчето гледа да спести на своите допълнителните тревоги. И благодарение на този ловко избран тон някак си остават незабелязани скритите зад него трудности. Работният ден е 12 часа — от 6 сутрин до 6 вечер с кратка почивка на обед. Не говори, че храната не достига, а само се шегува: „гоним боба в чиниите“. Разказва, че работи в хамбара, но според него „чрез чувалите тренира вдигане на тежести“. А всъщност чувалите са по точно 102 килограма (за сравнение — личното тегло на момчето е 56): 100 кг зърно и 2 кг за чувала. И трябва да се пренасят на около 150 м. Споменава, че колетите са разрешени, но не моли да му пратят — знае, че семейството е с напълно блокирани влогове и преживява от разпродажба на вещи, случайно останали неописани в протокола на милицията (най-щастливият пропуск е шевната машина на майката — с парите от нея преживяват почти три месеца). Изобщо иззад доста делничното съдържание на писмото проличава една твърдост на характера, която изненадва за момче, още ненавършило 19 години. И все пак за това писмо можеше и да не се спомене, ако не беше едно кратко приложение към него: съученик на Христина е пожелал да й пише няколко реда от свое име. Ще си позволя да цитирам извадки от него — те още по-ясно показват от какво дърво е главнята, от която след години ще лумне огънят, завещан от предците. Допълнението, написано (както и главното писмо) с молив и по стария правопис с е-двойно и Ъ на края на думите, гласи:

„Христин,

Използвам случая като стар познат да драсна няколко реда. Думата ми е за Цончо. Тук сме заедно на «курорт», въздухът и самото място е чудесно. (…)

Христин, във всеки случай на Цончо му стана много мъчно, след като му съобщиха печалната вест, но все пак се показа мъж. В първите 15 минути само пожела да бъде сам, а след това по нищо не личеше, че е опечален. Пак ще повторя, понесе всичко геройски.

Христин, облазявам ви, че вашият Цончо проявява такива качества от ранна възраст.

Славно хлапе! (…)

Още веднъж ще напомня на всички ви да не се безпокоите за Цончо. Намирам го за толкова твърд, та даже излишни са ободрителни думи и т.н. (…)

Живко[1]“

* * *

Давам си сметка, че тази глава започна не както трябва. Исках да напиша едно кратко житие-битие на Цончо Родев, пък го показах веднага в концлагера. Допускам, че подсъзнателно съм била изкушена: именно тук се дава оценка (не той проявява — той го проявява отдавна преди това, — а друг дава оценка на проявеното) на може би най-съществената черта на характера му, която ще бележи целия му живот.

Но нека своевременно да се поправя и да започна както си му е редът — от началото.

Щастливо, безгрижно и съвсем нормално детство и юношество в средата на задружно и сплотено семейство. Игри на воля, по-късно спорт (Цончо Родев пази няколко грамоти и награди за спортни постижения като юноша), само охлузените колене и четенето на българска и световна литература са малко повече, отколкото на приятелите от махалата. Отличен, но не блестящ ученик; много години по-късно със смях ще споделя пред провадийски публицист, че „е бил сила“ по езиците, литературата и историята, докато в математиката и изобщо в точните науки е нямал особени поводи за самопохвали. Самооценката сигурно е вярна. Той и днес говори и ползва половин дузина чужди езици, владее огромен запас от мъдри мисли — като се започне от латински и се свърши с турски (след години негови читатели турци ще се чудят и маят на тези негови познания). Учителката му по литература го води из всички класове да чете своите домашни „срочни“ работи и му предрича бъдеще на писател — с днешна дата знаем, че тя великолепно е прозряла в бъдещето. А че е имал слабост към историята, това може да свидетелствува всеки, който е прочел поне една от многобройните му книги.

Има и друго, което той получава в семейството. Възпитанието в дух на „безрезервен, безкомпромисен патриотизъм“, както, по моему твърде точно, се изразих някъде в началото на книгата. Непрекъснато му се втълпява, че не трябва да мине ден, в който да не е извършил нещо полезно за Отечеството. И още: че най-висшето благо за един мъж е като войник да защити бащината земя на фронта и там да загине с името на България на уста. За щастие историческият ход на събитията не му дава възможност да изпълни последната поръка, но че е останал верен на първата, свидетелствува цялото му творчество.

В такава обстановка настъпва събитието, което ще се окаже крах за него, за семейството му и за още стотици хиляди човешки съдби. 9 септември 1944 заварва Цончо Родев на гости на сестрите му в София — там Христина, вече дипломирана лекарка, е специализантка в болницата „Царица Йоанна“ (днес със същото име след като дълги години беше ИСУЛ), а Йоланта, завърнала се от Италия поради междуособиците и сраженията на Апенините, е в предпоследния курс на Медицинския факултет. В столицата тримата с изумление научават, че баща им е арестуван в Провадия, а както се дочува — и изтезаван. И друго: че също и Цончо Родев е търсен от милицията.

Арестуват го в София и първо го отвеждат в градското управление на милицията, което е настанено в хотел „Славянска беседа“[2]. Там един с нищо незаслужен юмрук в зъбите му показва, че този път българската история не си играе на преврати или нескопосни въстания, а наистина е обърнала една своя много съществена страница.

Прехвърлят го в Дирекцията на милицията (при „Лъвовия мост“). Защо е бил арестуван — тогава и до днес никой не знае. Но затова пък обучението му като „народен враг“ е в пълен ход. Натикват го в една килия, където половината обитатели стоят на един крак — предназначена за осем арестанти, Цончо Родев влиза в нея като тридесет и седмият. Няма място да се седи, камо ли да се полегне: И той започва да се редува с другите в щъркеловата поза — да могат на смени да възстановяват кръвообращението си. За четири денонощия не им дават нито веднъж храна, нито дори коматче хляб, а само два пъти вода. Иначе ги водят сутрин и вечер в нужниците. Впрочем съвсем излишно — при този режим на хранене те просто нямат какво да правят в тях.

В тази килия на четвъртия етаж на Дирекцията, Цончо Родев вижда за пръв път помлени от бой арестанти. Ужасен е, има пориви за повръщане; по-късно ще се фамилиаризира с тази гледка.

Изпращат го по етапен ред в Провадия. Във влака, в купето за арестанти, един „брат по съдба“, когото водят за Габрово, очевидно се съжалява от видимото му изтощение и му подарява едно варено яйце и половин филия хляб. Цончо Родев твърди, че до ден днешен, повече от половин век по-късно, не е ял нещо по-вкусно…

В етапното комендантство на Червен бряг той за пръв път се среща със смъртта. Със своята смърт. В един изтърбушен хамбар стотина окаяници очакват „своя“ влак, когато някъде към полунощ се появява милиционерски офицер с кръвясали очи, огъващи се колене и дъх на бъчва от устата. Той оглежда арестантите с видимо доволство. И спира поглед на Цончо Родев. А по това време Родев е тъмнорус, със светло лице и сини очи. Запътва се към него, като междувременно разкопчава кобура на парабелума си: „Този мръсен шваба защо го държите жив, бе?!“ Изстрелът ще последва след секунди, никой в хамбара не се съмнява в това. Но Цончо Родев се спасява. Спасява се по най-необичайния начин — изрича най-мръсната българска псувня, която му идва на ум. Офицерът, вече с пистолет в ръка, спира изведнъж: „Брей, що щях да сторя!… Като нищо щях да му пръсна мозъка…“

В етапното комендантство на Каспичан за втори път се среща със смъртта. Този път с чуждата. Единственият арестант там, нещастник на около 50 години от Добрич, е дочул през дупката на комина, как комендантът и неговият помощник са се уговаряли да го разстрелят „при опит за бягство“. И наистина късно през нощта го извеждат. И някъде наблизо до гарата се разнасят два къси гърмежа — „като чупене на сухи клони“. Не връщат добруджанеца в ареста…

В провадийския участък („участък“, а не „арест“ — арестът „от фашистко“ е предвиден за 7–8 души, с прилични нарове и даже сламеници върху тях, докато сега задържаните са над сто и тридесет) Цончо Родев се среща с баща си. Милиционерите се „смиляват“ и им разрешават да се прегърнат и разцелуват. Но не позволяват да останат заедно — бащата се връща в сеновала, а сина захвърлят в гаража, където вече има десет души. И първата нощ в родния си град момчето прекарва само по риза и сако върху циментовия под. На следния ден домашните му донасят ученическия шинел и тенджерка с гозба — Боже, какъв разкош! А милиционерите за втори път проявяват милост: позволяват на единадесетте обитатели на гаража да си купят две-три рогозки, та да не лежат и спят направо върху цимента.

Тенджерки с ястия, дрехи, завивки — зад всичко това очевидно стои организация и човек със здрава ръка. Ръката е на съпругата и майката — в тези кошмарни дни напред излиза Мария Родева. Дотук тя е била онова, което традиционно се нарича „гледана жена“; сега изведнъж се оказва, че зад добре поддържаната й външност се е криела жена с железен характер — достойна наследница на дядо си Петър Нинчев, съратника на Раковски. Мъж и син в ареста, пълно безпаричие, често навестяване на униформени и цивилни милиционери, които идват да си вземат от дома й онова, което си пожелаят — целият този ужас се съсредоточава в Мария Родева. Тя поема всичко в ръцете си и се справя с твърдост и кураж, които едновременно учудват, но и будят уважение дори и в комунистите.

Разпитват Цончо Родев и той пише показания. И най-сетне всички разбират, че всъщност никой не знае — не се знае и до днес — защо изобщо е бил задържан този младеж. И може би тук помисляте, уважаеми читатели, че това е било достатъчно, за да го изхвърлят от участъка? — Нищо подобно. Той остава още месеци в него. Сутрин одеалата и чергите са засипани със сняг, проникнал през пролуките на гаражната врата. По собствено желание Цончо Родев отменя баща си в миенето на нужниците. Но и това не е достатъчно. Преминава и през преизподнята на инквизициите. Пак никой тогава, че и до днес не знае защо. Но от побоищата му остава един спомен и една чиста печалба. Споменът е един контузен и зарастнал накриво прешлен, който и до сега му причинява през година-две болезнени кризи, прилични на дископатия. А печалбата е, че когато десетилетия по-късно описва (в „сливенската“ си трилогия) изтезанията в турските зандани, той няма нужда да напряга въображението си — достатъчно е да разкаже онова, което лично е видял и изпитал на гърба си (в буквалния смисъл на думата) и по ходилата си.

Но в края на краищата все пак става ясно, че просто няма причина — или повод, както предпочитате — за задържането на Цончо Родев и за мъченията му. И тъй нареченият „народен обвинител“ (нещо като прокурор в също тъй наречения „народен съд“) го освобождава. Денят е 11 януари 1945 година.

И какво мислите, че последва? Приемат го да завърши гимназия заедно със съучениците си, вече абитуриенти? — Грешите. Той междувременно е изключен „завинаги от всички гимназии“. И отново никой не знае защо, нито пък си дава сметка, че няма закон, по който е станало това изключване. Цончо Родев се прибира у дома, колкото да изварят дрехите му, пълни с въшки. И да го понахранят малко. Но тази своеобразна „идилия“ трае, както е думата, „от ден до пладне“ — излязъл е законът за концлагерите и той поема към Кабиюк, Шуменско, като техен първоосновател. Един тъжно-смешен факт е, че конезаводът в селото, където той е пратен като лагерист, е създаден няколко десетилетия преди това от вуйчо му Станко, брат на майка му…

Цончо Родев избягва да говори за „трудовия си стаж“ в концлагера. Не парадира като жертва на режима, не се прави на мъченик, нито на герой. Причината не е само в сравнително краткия му престой в Кабиюк. По-скоро — в относително нормалния, човешкия ред в лагера. Вярно, работата е тежка, но по същество е обичайна селско-стопанска дейност. Охраната се държи порядъчно; не може да се каже, че милиционерите се отнасят доброжелателно към лагерниците, но са толерантни — Родев не е запомнил нито един случай на физическо насилие или самоцелна обида на личността. Разбира се, колетите и писмата се проверяват, но практически няма ограничение за получаването им. „В сравнение с по-късните Богданов дол, Куциян и Белене, да не говорим за Ловеч — разказва той, — в Кабиюк беше като в почивна станция.“ И така приключват разговорите на тази тема.

Освобождават го и се връща при семейството в Провадия. Точно на време, за да вземе участие в опразването на къщата — властта изпълнява присъдата. Постановена е пълна конфискация и местните управници я прилагат с нечувана суровост: определят само 24 часа, за да се освободи дом, трупан с години… Всъщност задачата „да се изнесат“ се оказва не чак дотам трудна — освен личните си вещи всеки член на семейството има право да вземе само по една вилица, една лъжица, една чиния, една чаша, една завивка, общо за всички една тенджера, една маса… Майката доказва, че пианото — стар семеен роял на Нинчеви от Видин — е нейна собственост и следователно би трябвало да не подлежи на конфискация. Скъсват документите й пред нея — заповедта е колкото се може повече от вещите да си останат на мястото. Защото целта е след Христо Родев да бъдат затрити и близките му, само че икономически, а не с „онези“, другите средства…

Изобщо за семейството настъпват тежки времена. Времена, когато са на ръба на физическото оцеляване. И толкова тежки, че девиз им става изречението: „Ние не можем да си позволим лукса да бъдем болни“. Негов автор е Йоланта.

Йоланта е и човекът, който успява да обърне една по-щастлива страница в книгата на съдбата. Защото се промоцира и бива назначена стажант-лекар във Варна. Получава варненско жителство (тогава още не е въведен строгият режим на жителствата), обявява се за глава на семейството и покрай нея майка й и брат й стават също варненци. Вярно, недоимъкът си остава, но поне моралният тормоз се поразмива в множеството на големия град.

Междувременно Министерството на просветата служебно е отменило незаконното изключване на Цончо Родев „от всички гимназии“. И ето го през есента на 1945 година ученик в VІІІ клас последен гимназиален по тогавашната уредба на Втора варненска мъжка гимназия.

В изобщо пестеливите си разкази за миналото той е като че ли най-свидлив за тази последна година в гимназията. Веднъж в разговорите ни го попитах съвсем директно за нея. „Беше една от най-трудните години в живота ми — беше неочакваният отговор. — След като бях заставал очи в очи със смъртта, след преизподнята в Държавна сигурност и 100-килограмовите чували в лагера, за мен беше мъчение да се насиля да смятам, че най-важното нещо на света е какво гласи законът на Ом или колко е висок връх Персенк.“[3] Не подкачих повече тази тема.

С диплома за завършено средно образование в джоба Цончо Родев смята, че е в състояние съвсем точно да предскаже по-близкото си и не съвсем близко бъдеще. Защото вече съществува понятието „неблагонадежден“ и той е свидетел за съдбата на неколцина от тази категория: за три години в трудови войски (където междувременно по режим и норми почти са се изравнили с концлагерите) и по тъй нар. „черни роти“ и ако случайно оживее — работа по строежи или фабрики. Да, но в края на лятото (1946) едно подир друго му се случват три чудеса. Първото е на варненската гара. Изпраща някого, а се сблъсква с един състудент на Христина, който вече е станал асистент в университета, а сега идва да провежда кандидатстудентски изпит. От него научава, че и без въведената току-що ОФ-бележка може да се яви на кандидатстудентския изпит на следния ден (1 септември), пък за представяне на бележката срокът е продължен до края на септември. Да се мисли и говори за подготовка е направо смешно — кой ще се подготви за такъв изпит за някакви си 24 часа? И той се задоволява да направи единственото разумно — навива си будилника за 6 сутринта…

Не щеш ли, темата на изпита е тъкмо от област, където той „е сила“ — за средновековната българска книжовност. И след десет дни е второто чудо: списъците са излезли и той, който не се е готвил нито една минута за изпита, благодарение на писмената си работа и на отличната диплома, е в първата десятка на приетите. Буквално в последния момент — на 29 септември — идва и третото чудо: един варненски колега на баща му, оказал се стар социалдемократ, му издейства заветната ОФ-бележка. Същата нощ Цончо Родев пътува за София и, както се казва, „хваща влака, когато вече е потеглил“ — представя бележката само часове преди да е хлопнала вратата. И ето го на следващата нощ да пътува обратно за Варна, но вече като студент по право в Софийския университет.

Извънредно сложна задача е да се пресъздаде студентството на Цончо Родев. Той следва право (и след много перипетии го завършва), а в университета открива, че призванието му е писаното слово. Добре подготвен юрист е („но не блестящ“ — уточнение на Цончо Родев — Б.а.), пък познанията му в областта на литературата превишават юридическите. В студентските веселби и лудории не отстъпва на приятелите си, но редом с тях изучава и философия, самоусъвършенства се.

Ще се опитам накратко да сложа малко ред в този период на живота му. Той слуша лекции, но някак си избирателно — само по предметите, които му допадат (по това време посещенията на лекциите в Юридическия факултет не са задължителни). Изпитите си взема лесно и с малко усилие, но получените бележки абсолютно не го интересуват. Чете много, извънредно много — прекарва от 6 до 8 часа дневно в Университетската библиотека, — но не юридическа литература чете, а антични автори (ето как по-късно в книгите му ще намират място цитати от Епиктет, Ксенофонт, Тукидид, Светоний, Плутарх и пр. — Б.а.) — те и философията са били слабо застъпени в бащината библиотека. Следи спортния живот (привърженик е на „Черно море“ — Варна) и… симфоничните концерти. Но може би най-важното е, че открива в себе си онова, което десетина години по-рано г-ца Кючукова, учителката му по литература, му е предсказала — дадената от Бога дарба да се изразява оригинално, въздействуващо и точно върху белия лист.

Това става повече или по-малко случайно. Той живее с други трима варненци в две стаи на ул. „Иван Асен II“ и заедно с още поне толкова външни приятели и приятелки са твърде сговорна и весела студентска компания. За да ги забавлява, Цончо Родев пише нещо като хумористичен дневник на „малкия им кръжец“, всяка нова страница от който се посреща с небивал смях и възторг. Веднъж в период на голям глад, когато всички са без пари и с празни шкафове, някой от компанията му предлага да напише разказ, та, като го отпечатат, с парите да залъжат гърчещите си стомаси. Колко му е — до вечерта разказът е готов (говори се в него за някакъв граничар в отпуска). През нощта Стефан, който има пишеща машина и умее да пише на нея, го преписва и на сутринта го занася от свое име (да, от свое име — Цончо Родев вече знае, че неговото върви с определението „народен враг“ или най-малкото „неблагонадежден“) във в-к „Изгрев“, защото в „Изгрев“ поддържат постоянен подлистник за къси разкази. И чудо — след два дни разказът е отпечатан и Стефан получава 2000 лева. Разбира се, същата вечер се състои великолепен студентски гуляй в „Червените раци“. След десетина дни — нов разказ, този път с подписа на Ваньо. И пак е отпечатан. След още десет — трети от името на Тошо… И така бавно, бавно, учудващо бавно Цончо Родев открива сам за себе си, че писането му се удава, че има нещо в него, което му позволява да измисля разни историйки и да ги превръща в написани разкази.

И точно тогава — крах! Взел е изпитите си за трета година, когато получава писъмце: да се яви за справка (Боже, все „за справка“!) в Ректората. Той разбира какво означава това — от година са започнали изключванията от Университета и е дошъл неговият ред. И за съжаление не се излъгва… Изключен е. В този случай — тогава и сега — всички, включително Цончо Родев, много точно знаят защо… Понеже междувременно е излязло поверителното нареждане на ЦК от 2.II.1949 г., то отдавна е престанало да бъде „поверително“ (особено за заинтересуваните), а в него недвусмислено се казва: „Изключват се от ВУЗ студенти, (…) синове и дъщери на ликвидирани от народния съд…“

Като се страхува да не последва изпращане на лагер, Цончо Родев се укрива месец-два в село Т. — докато се разбере, че бурята е преминала над главата му. (По-късно той ще има още няколко случая да гостува на роднините си в това село. Все по същите причини…) Когато се разбира, че други последици няма да има, той се връща в София. И след седмица е вече общ работник на строежите. Казано накратко, борбата за оцеляване продължава… Той трябва „да си вади хляба“. Но сега вече не само своя. Сестрите му, лекарки на село, са го подпомагали в следването; сега едната, Христина, се нуждае от помощ. Защото с възможно най-нелепото обвинение — че тя, лекарят, се е готвела да сложи отрова във водоема на селото си — Христина първо е разследвана продължително (три месеца в единична килия), после, макар да е доказана пълната й невинност, е пратена „за да й дойде умът в главата“ за една година на лагер в Скравена. И трябват пари за колетите, които майката всеки месец изпраща. Пък и за майката също — на нея й е отнета наследствената пенсия. И грижата за двете естествено пада върху Йоланта и него.

Не минава година и Цончо Родев решава да се квалифицира. Избира си „машинист на строителни машини“. И какво, мислите, прави, за да го постигне? — Той е преценил абсолютното „социалистическо безредие“, което се е възцарило, и решава да го използува. Отива на един от големите софийски строежи и казва на главния ръководител: „Аз съм машинист на строителни машини, ако имате нужда от мене…“ На следното утро е вече при бетонобъркачката.

Бетонджийската бригада, с която му се пада да работи, веднага преценява, че той не разбира нищичко от занаята. Тогава обаче се проявява солидарността на онези, които са долу, в най-ниското — макар и намаленият добив на бетон съвсем директно „да ги удря в джоба“, никой, нито един от бригадата не възроптава. Напротив — те самите почват да го учат кое как се прави. Че на всичко отгоре го хвалят и пред бригадира на машинистите, и пред началника на строежа… Малко по-късно се разбира, че четирима от всеки пет бетонджии от тази бригада са дошли тук от затворите и концлагерите; дори се намира един, който е бил заедно с Родев в Кабиюк, но после е продължил и в пъкъла на лагера „Росица“…

Хванал „чалъма“ на работата — колко му е на един млад и здрав мъж (той вече е станал „цели“ 61 килограма!) да се справи с една бетонобъркачка? — Цончо Родев поглежда нагоре. Нагоре към разрядите и заплащането. Защото е разбрал, че старите и опитни майстори стоят със сравнително ниски разряди, понеже владеят бетонобъркачките, пък слабото им образование не им позволява да вземат теоретичните изпити за по-горен разряд. А какво представлява теоретичният изпит за машинист на строителни машини за човек, който има почти завършено висше образование? Той за три-четири вечери „изяжда“ учебника и подава молба за изпит — седмица по-късно от трети е станал четвърти разряд. След три месеца… и след още три месеца… и ето го с вписан в трудовата му книжка шести разряд. Втори след най-високия (седмия).

Какво, похвалвате го, нали? Заблуждавате се… — стореното от него е грешка, много голяма грешка. Защото е забравил да се съобрази с най-българската черта: завистта. А завистта властва дори и там, на строежа. И нейно оръдие става бай Цено от Божурище, който освен бригадир на машинистите е и партиен секретар на строежа. Бай Цено изобщо не го долюбва (за цялото време, в което работят заедно, той нито веднъж не се обръща към него по име, а с „Виж какво бе, онзи…“), изпитва към него естествена омраза на простака към интелигента. А сега този шести разряд е за него като орела, който гризе вътрешностите на Прометей. Разбира се, бай Цено от Божурище не е чувал за никакъв Прометей. Но този човек до него в работилницата, който в обедната почивка чете фашистки стихове от някой си Дебелянов, когото онзи ден са видели да отива с приятелка не на ОФ-събрание, а на опера и който единствен от 700-те души на строежа се оказа способен да бъде преводач на швейцарците, когато идват да монтират първата печатарска машина, му е решително противен. Изобщо да не говорим и за този шести разряд… И бай Цено отделя няколко дни, за да провери битието му. А подир още няколко влиза, сияещ като месечина, в работилницата със заповед в ръка: Цончо Родев е уволнен „по непригодност“. А това всъщност означава „по политическа непригодност“. Защо ли? Ами че защото строежът не е даже национален, а партиен обект — Партийната печатница (днес Полиграфически комбинат). Народен враг на партиен обект — е, това за бай Цено е като да пуснеш лисица в курника. Вън!

Куриозен щрих: в същия този забранен за него партиен обект подир петнадесетина години ще започнат да печатат книгите на изгонения Цончо Родев… Животът понякога обича да си прави шеги — нали?

Късичката формулировка „по непригодност“ се оказва с дълга опашка. Нужда от машинисти, особено от машинисти с висок разряд, има навсякъде, но пак навсякъде щом видят двете думички в трудовата книжка (пък да не говорим, ако поискат справка от Партийната печатница), гузно извръщат поглед. Дори не непременно на държавни или партийни обекти, но и на съвсем обикновени жилищни сгради — ръководителите на строежите мислят и за собственото си положение. След като напразно чука на много врати, Цончо Родев хвърля трудовата си книжка в печката. Така изгаря формулировката „по непригодност“, но заедно с двете думи отива в огъня и квалификацията му на машинист. С това аутодафе той се разделя завинаги със строежите.

Неволята отново е станала най-верен спътник на младия човек. Вярно, в семейството са малко по-добре — Христина се е върнала от лагера и отново си е намерила работа в едно варненско село. Но това не променя особено положението на брат й.

И някъде по това време става една, нека да я наречем така, смяна на личността, която ще трае повече от десет години — името Цончо Родев се превъплъщава в по същество вярното, но нищо не значещо „Ц. Христов“. Ето неговата история.

Случва се, че вестник „Народен спорт“ обявява конкурс за репортер. Почти на шега Цончо Родев се явява на него. Но вече не на шега го спечелва. Тогава все още мелницата на отделите „Кадри“ не съществува. И ето го, той е вече спортен журналист.

Кандидатствува като Цончо Христов Родев, но, постъпил на работа, той подписва материалите си дискретно „Ц. Христов“; в редакцията приемат това като никому не пречеща чудащина. Там се интересуват от качеството на продукцията. А този „Ц. Христов“ хем умее да пише, хем познава спорта не само като зрител от трибуните, но и откъм „кухнята“ като бивш състезател. Помага му и редакторът Климент Симеонов — единственият, който е бил в спортната журналистика и преди 1944 година. И „Ц. Христов“ скоро се налага в страниците на „Народен спорт“, особено в отразяването на спортове като волейбола, атлетиката и др., които той е практикувал като юноша. И фалшивият розов цвят на действителността така го омагьосва, че той се престрашава да направи една от най-решителните стъпки в живота си — оженва се за приятелката си, току-що завършила химия. А тя? Дава ли си сметка тя, че става съпруга на човек, който е сега, днес, а ще бъде още дълго време с единия крак в концлагера?

Обаче „животът обича чудесното, но се скъпи за истинските чудеса“ (Стефан Цвайг). В случая „чудесното“, тази своеобразна слънчева светлина в живота му, която би могла да бъде озаглавена „Ц. Христов — журналистът“, продължава само до тогава, до когато репортерът подава наведнъж две информации от състезания в Перник (тогава Димитрово). И колегите му, за да не се повтарят имената, подписват втората „Цончо Родев“. Точно 72 часа по-късно същият този Цончо Родев изхвръква от редакцията на „Народен спорт“ — толкова време е необходимо, за да дойде съответният разобличителен донос (недоказано, но навярно от Провадия — мисли си Ц. Р.) и главният редактор „да му отреже квитанцията“, както е популярният израз. И сякаш за поддържане на традицията — отново с мотивировката „по непригодност“.

Необикновеното в случая е, че — абсолютно съвпадение по време! — изхвръкването завършва с кацане. Не другаде, а в старото гнездо — в Юридическия факултет. Две години по-рано Цончо Родев е подал молба за реабилитация и най-сетне някой (неизвестно кой) е решил, че „народен враг“ и „син на народен враг“ не е едно и също нещо. И отменя изключването.

Предишните състуденти отдавна са станали адвокати, прокурори и съдии, когато Цончо Родев отново сяда на студентската банка. И то не като студент четвърта (последна) година, а втора; по време на отсъствието му програмите са променени, деканатът не му признава някои предишни изпити (те са били по още „фашистки“ лекции и закони) и две пълни години от живота на Родев са загубени; единствената полза е, че го включват в студентското военно обучение, та той изкарва службата не с трудоваците, а за две лета с новите състуденти. Разбира се, изкарва я, но не му дават офицерски чин (кой ще направи офицер един „неблагонадежден“?) и той се уволнява като сержант. И черпи за това!

Второто му студентство напълно прилича на първото — лесно вземане на изпити и страхотна самоподготовка, която… няма нищо общо с правната наука. Любопитно, дали не е било някакво предчувствие, че той никога не ще влезе в съдебна зала като юрист, а в най-добър случай като свидетел по дело? Разликата е само тази, че той няма тепърва да открива Божата си дарбица да владее перото, а го знае от предишното следване, проверил го е и донякъде усъвършенствувал в сухия език на вестникарството. И сега решава да се подложи на най-сериозния, най-решителния изпит в живота си — да напише не къси разказчета за вестниците, а по-голяма литературна форма. Повест. А защо не роман?

Като внимава да не даде повод за ново изключване, той е педантично редовен в следването (междувременно лекциите и упражненията са станали задължителни), но следобедите посвещава на замисленото начинание. За първа своя тема той си избира въстанието на Ивайло. И подготвителната му работа е изчерпателно, до дребнавост дори, да проучи епохата; не само казаното за Ивайло (в старинните летописи то се съдържа в няколко изречения), но и всички подробности за неговото време — как са яли и как са спали тогавашните ни предци, облеклото им, държавната уредба от царя до последния полски пазач, устройството на войската, военното изкуство през Средновековието и какво ли още не. Напълват се няколко тетрадки с такива сведения. Той още не знае, какво богатство са те; на тях ще се обляга той не само в първата си книга, но и на другите в онова бъдеще, което тогава е далеч отвъд хоризонта.

След проучването се зареждат следобеди, в които той лежи на канапето вкъщи и измисля бъдещата си книга — някъде по-нататък ще разкажа по-подробно за тези часове на канапето, които ще станат част от професионалния му живот. После е ред на самото изписване на романа; Цончо Родев го завършва почти едновременно със семестриалното следване. Заглавието му е „Жар под пепелта“.

Преписан начисто на машина (с помощта на съпругата — тя освен всичко друго е и дипломирана машинописка; това е било професията й в „празната“ година след гимназията, когато не е могла да вземе заветната ОФ-бележка), романът е предаден в едно издателство. И усилията остават насочени към следването — до желаната диплома има още едногодишен стаж и държавен изпит.

За стажа Цончо Родев се насочва към адвокатурата. И сякаш всичко изглежда като вече поставено на релси. Кой знае, по това време може би той се е виждал „утре“ като продължител на бащината си професия. Но „човек предполага…“, както е познатата пословица. А бъдещето, поне неговото лично бъдеще, му пази още сюрпризи. От пиперливите — при него май няма други. Защото е 1956 година и са дошли тъй нар. „унгарски събития“. И в резултат на тях — нова чистка в университетите. А този път заедно със студентите — и стажантите. Ама това е незаконно? Но кой ще ти гледа законност, „важна е Революцията“…

Разбира се, Цончо Родев е един от десетте стажанти (от общо сто), които биват изключени. И той — вече има натрупан опит — отново се озовава при роднините в село Т. Този път е с повече основание да се страхува. Защото към предишните определения „неблагонадежден“ и „син на народен враг“ се е прибавило и трето — „брат на емигрант на Запад“. Защото точно една година преди „събитията“ Йоланта е успяла да се изсели. Наистина, всичко е станало законно, редовно и с всякаквите възможни благословии, но на Цончо Родев е известно, че онези „долу“ мислят другояче: „Абе вярно заминала е с разрешение. Ама като е искала да емигрира, защо не е отишла в Иркутск бе, ами в Цюрих?“ Иди, та се пребори с такова мислене…

Това трето поред изключване на Цончо Родев в пътя му „Напред, науката е слънце“ противно на страховете се оказва най-краткото. „Само“ 6–8 месеца. С тях му се натрупват общо над седем години „нетрудов стаж“ като изключен — от училище, от университета, от стаж. Но тъй или иначе дипломата, към която се е запътил преди дванадесет години (1946), е вече в джоба му. Няма тържества в аулата, няма промоции — една ръка му я подава през вратата на канцеларията на Ректората. Той не се вълнува от това — достатъчно е, че от този ден е висшист, дипломиран юрист. И двамата със съпругата му си отдъхват: е, дошъл е краят на мъката и несигурността.

Лековерници! Жалки и смешни лековерници! Те и не подозират, че не е дошъл никакъв край, а обратното — начало. Начало на един период, който след години ще наричат „Времето на трите Г“ — „Годините на Голямото Гладуване“. Естествено, за място в съда, в прокуратурата, в юридическите отдели на предприятията и учрежденията не може и да се мисли — него го следва „богатата“ и тлъста по обем характеристика от Университета. А вече е минало златното време на лесните назначения; сега отделите „Кадри“ работят с прецизността на швейцарски часовник и френска гилотина. Подава молба в адвокатурата — също никакъв резултат.

Не след много Цончо Родев ще установи, че не само адвокатурата, но и каквато и да е друга юридическа и обикновена служба е затворена врата за него. Навсякъде той е „неблагонадежден“, „политически непригоден“, „син на народен враг“ и „брат на политически (това «политически» някой по пътя му го лепва ей така, покрай другото, но то си остава) емигрант“. Излишно е да изброяваме — списъкът на местата, от където го отпращат като се почне с учтивото „съжаляваме, но“ до по-простото „вън!“, би запълнил половината от тази книга. За илюстрация ще посоча само един от едновременно най-печалните и най-комичните случаи. Той научава, че в кварталната им поща има вакантно място за пощенски раздавач, без кандидати за него. Подава молба. И след съвсем кратко умуване му отговарят: бил политически неподходящ да разнася кореспонденцията. Ама защо? Защото, виждаш ли, всред нея би могло да се случи и важно писмо от държавен орган — как може да се остави то в ръцете на „неблагонадежден“?

Единственото, което му остава, е, връщайки се към старото безлично „Ц. Христов“, да стане онова, което наричат „журналист на свободна практика“. Хората от гилдията знаят колко несигурно като професия и мършаво като доход е това занятие. Той търчи по редакциите и предлага една или друга тема — някоя бива отпечатана за броени левове, три други отиват директно в коша. Успоредно работи и абсолютно всичко друго, което му падне. Става и „литературен негър“… За онези, които не познават това понятие, ще го обясня. На жаргона на „пишещите братя“ „литературен негър“ е онзи, който срещу скромно заплащане пише книгите на други, които не могат да си ги пишат сами, но могат да ги отпечатват. Един от неговите „работодатели“ май става дори член на Съюза на писателите… Но и тези пари не стигат. Защото „чорбаджиите“ му дават трохите, а запазват за себе си не само славата, но и мръвките. Семейството е на границата на най-обикновеното гладуване; не са изключени месеците, когато се изхранват само от заплатата на съпругата. А тази заплата е тогавашни 47 лева — по покупателна способност приблизително колкото днес (2000 г.). Защото жената на „политически непригодния“ е станала също не особено „пригодна“ и въпреки отличната си диплома на химик е принудена да започне трудовия си път от най-долу — като лаборантка. Но за Цончо Родев съществува и друга опасност — абсурдна по същество, но реална. Около него продължават да витаят контурите на лагера. Защото не му дават работа, а като безработен винаги рискува да бъде причислен към преследваните тогава „безделници“ и „зози и суинги“…

По същите политически причини, но понякога ръка за ръка с най-обикновената корист, застилат тръни и пирончета и по пътя на книгата му. Написва и втора книга — „Черният конник“, — но и тя се залежава по чекмеджетата. Безизходица! И мрак — „отникъде взорът надежда не види…“ И така година… две… три… четири… пет…

Някъде по това време на съдбата очевидно й дотяга играта, в която на практика няма никаква игра — да слага камъни и пръти по пътя на този безпомощен да й се противопоставя човек, който вече не е в съвсем първа младост — минал е тридесетте. И решава да му даде един шанс… Този шанс го среща с тримата най-забележителни хора в творческия му живот. Които — всеки по свой начин — ще бележат по-нататък пътя на бъдещия писател.

Първият е професионален партиен работник, политически съветник на всесилния тогава идеолог на комунистическата партия Митко Григоров. След точно двадесет години от „освобождението“ другарят Симчо Коен е единственият, който, когато Цончо Родев застава пред него, не се стъписва от клеймото „неблагонадежден“ и „народен враг“ на челото му, а вижда само човека. И е първият, който в онези години на „революционна ярост“ ще посмее не само да помисли, но и да изрече, че „бащата е отговорен за сина, но не и синът за бащата“.

В края на почти едночасовия разговор другарят Симчо Коен заключава: „Разберете ме добре. Да спират попрището Ви заради присъдата на Вашия баща е недомислие и нелепо престараване на разни дребни душици. Но аз не мога да разпратя окръжно до издателствата в страната: «Издавайте книгите на другаря Цончо Родев». Ами ако романите Ви нямат литературни качества? И не ми казвайте, че бих могъл да прочета един-два от тях и да изразя мнението си. Моето мнение би било като на обикновен читател, но не и на литератор, който има право на преценка.“ Обаче Цончо Родев е готов за тези думи: „Безизходицата е само привидна. Ето, имам приета книга в издателство «Народна младеж», която е спряна само по това политическо съображение. Дайте ми, моля, едно писмо, че няма политически пречки за издаването й. Нататък тази книга, веднъж излязла, ще бъде нещо като литературен паспорт за мене в бъдеще. Ако тя има качества — ще успея, ако няма — ще се проваля. И всичко ще си отиде на мястото.“ Родев отлично знае, че партийните функционери никога не се ангажират с писма, с „черно на бяло“. Още по-добре го знае другарят Коен. Но това не намалява готовността му да помогне срещу неправдата. Той дълго премисля, съсредоточил поглед в някаква точка на бюрото си. После кимва с глава: „Оставете всичко на мене.“ И подава ръка на „политически непригодния“, на „народния враг“.

Тази е първата, последната и изобщо единствената им среща. Но по-късно Цончо Родев винаги, докогато успява да установи дирята на Симчо Коен (включително като посланик в Перу) ще му праща по един екземпляр от книгите си. И неизменно придружени с най-топли думи на признателност…

Последвалото Цончо Родев научава от втора ръка.

В юношеската редакция на „Народна младеж“ иззвънява телефонът. Емил Коралов, шефът й, протяга небрежно ръка към слушалката. И в следващия момент неволно става на крака. Защото от другата страна на жицата са му казали: „Говорете с ЦеКа, кабинета на другаря Митко Григоров. На телефона ще е помощникът му другарят Симчо Коен.“ И след неизбежните встъпления Коен казва: „В поверената Ви редакция се намира ръкописът на романа «Черният конник» от Цончо Родев. Аз Ви заявявам, че не съществуват никакви политически пречки той да бъде издаден. Стига, разбира се, да притежава литературни достойнства за това. Какво е мнението Ви по въпроса?“ Коралов е добър човек, но с боязлив характер. И като продължава да стои вдървен като новобранец, едва отговаря: „Аз… Не зная… Аз… Не мога…“ И дава телефонния номер на Георги Константинов, който е определен за редактор на книгата.

Георги Константинов[4] — е физически слаб човек и неизлечимо болен; за да може да изкара годините за пенсия, на него му е позволено да извършва редакторската си работа в къщи, а дъщерите му са като куриери между него и издателството. За разлика от своя шеф обаче той нито става от стола, нито прибира пети при телефонното обаждане. И на гръмкото предисловие, както го знаем по-горе, той отговаря простичко: „С какво мога да Ви бъда полезен, другарю Коен?“ Ще речеш — дошъл е молител, а не властник. Този път е ред на другаря Коен „да вземе таймаут“, за да се съвземе. После повтаря същото, което половин или един час по-рано е рекъл на Коралов. И приключва с приблизително следните думи: „Ако в този човек има дарба Божия, тогаз трябва да му помогнем да я реализира. Но ако ще е само един от милионите писачи, които се навъдиха напоследък…“ До времето на разговора Георги Константинов само е чел романа на Родев, но никога не се е срещал с автора. Нито знае нещо и за житието-битието му. Но това не го разколебава и той произнася отчетливо: „Другарю Коен, залагам името и авторитета си, че до десет години Цончо Родев ще бъде един от най-добрите български разказвачи за втората половина на нашия век!“ Ново кратко замълчаване на телефона от ЦеКа. После Симчо Коен казва ясно: „Ами че тогава помогнете му. Помогнете му с всички сили…“ Константинов обаче намира в немощното си тяло кураж да попита: „А Вие какво ще правите?“ И получава многозначителния отговор: „Аз ще държа вратата пред Родев отворена.“ И така се разделят тези двама по своему забележителни мъже.

Подписан за печат, след 24 часа романът „Черният конник“ е отнесен в издателството. И започва да чака 1966 година, за когато определят да бъде редът му…

Георги Константинов е втората изключителна личност, с която авторът на „Черният конник“ се среща в този период. (Третият човек ще се появи по-късно. Казва се Митко Яворски — литературен, а може би и партизански псевдоним на Гатю Гатев.) Въпреки разликата във възрастта, после между двамата ще се установи своеобразно приятелство; в него Родев винаги ще се обръща с крайно почтителното „Вие, другарю Константинов“, а ще му се отговаря с доброжелателното „ти, Родев“. След още няколко години ще се случи така, че Георги Константинов отново ще изиграе решителна роля в творческия път на младия (в сравнение с него) писател. Това е основанието, поради което Цончо Родев до днес нарича Георги Константинов свой литературен баща.

* * *

Май попрекалих, а? Вярно ли дочувам да казвате, че прекомерно са се нароили страниците, в които ви разказвам участта на един писател… преди да е станал писател? Ако е така — не съм съгласна с вас. Не би се съгласил и големият наш поет и мъдрец Атанас Далчев, който бе казал някога, че никой не може да бъде голям писател, ако няма участ. Пък вие виждате — при Цончо Родев участ има в излишък, може да подарява и на околните.

Но в такъв случай защо прекъснах тук? Защо давам на читателя този отдих?

Причината е, че в твърде богатия на „участ“ живот на Родев, който проследихме заедно с вас, приблизително тук има някакъв преломен момент. След като пълни двадесет години той се е свличал и премятал (хайде да го кажем и по сливенски: прескимбичвал) надолу по сипея, най-сетне е стигнал до дъното. Там е стъпил на здрава почва и вече от него зависи дали ще се валя безпомощно в прахта и, ритайки във въздуха, ще чака края си, или със зъби и нокти ще се заизкачва по насрещния скат. И тъй като вече знаем, че той е намерил сили да тръгне нагоре — списъкът с творбите му в началото на книгата красноречиво го доказва, — прецених, че това е подходящото място не толкова за почивка, колкото заедно да видим какво е отношението, каква е личната оценка на Родев към собствената му участ, на практика погълнала цялата му младост. Защото лесно се дават присъди за чужди съдби и преживелици; трудното е, когато трябва да погледнеш сам назад в своя живот и тогава да вдигнеш или да насочиш надолу палец.

За мене най-странното при Цончо Родев е, че след всичко преживяно той не изпитва ненавист към родния си град или бившите си съграждани. Никога и нито веднъж не е произнесъл или написал лоша дума (а би могло да бъде проклятие) за тях. Сякаш баща му не лежи невинен там, в общия гроб край Старите гробища, сякаш той самият не носи още счупения си прешлен и не си дава сметка за похабените две десетилетия от своята младост, сякаш забравя затритата съдба на цялото им семейство. Веднъж в многобройните ни разговори не се стърпях и го попитах за това. „Вината не е на Провадия и провадийци — отговори ми той след продължителен размисъл… — Злодеянията бяха вършени от шепа хора (а дали е правилно да бъдат назовавани хора?) и от безчовечния режим, на който те служеха“.

Така съвсем спонтанно разговорът стигна до преценката на Цончо Родев за властвалия у нас почти половин век режим, за идеологията му и за лицата, които превръщаха тази идеология в политически строй.

Преписвам от бележника си единственото изречение, с което той отговори на въпросите ми: „Идеологията, властвала в тези 45 години, беше утопична, икономическата политика — грешна и катастрофална, режимът — чудовищен.“ Тогава не се стърпях и го попитах за личното му отношение към тези понятия — идеологията и режима, както и към хората, които са ги осъществявали. Този път той не обмисля дълго, все едно, че имаше в себе си готов отговор. Подчинявал се е (можел ли е да стори друго?) на идеологията и режима, но винаги е изпитвал непримиримост към тях. По-друго и някак си диференцирано е отношението му към хората на режима, казано другояче — към партийците. Същата непримиримост Цончо Родев е изпитвал и изпитва и днес към онези, които са станали членове на комунистическата партия от корист, за облаги — облаги материални и облаги кариеристични. (Тях той нарича „бояджии“.) В тази категория не липсват и неколцина писатели, уж „съвестта на нацията“. Към старите (далеч преди 9-ти) партийци, идеалистите (имало е и такива и той е познавал няколко), чувства искрено съжаление — сгромолясването на идеалите им е била истинска трагедия за тях, болезнено разочарование и… мнозина от тях или са напуснали сами, или са били изгонени от партията. Снизходително гледа той и към тъй нар. „национализирани партийци“, Не бях чувала за тях, но съществувала и такава категория. През 1948 година БКП „приобщила“ социалдемократите и членовете на тяхната партия автоматично се оказали комунисти. А демонстративно да се откажеш от „приобщаването“ е можело да доведе до абсолютно всичко… По-друго е отношението на Цончо Родев към неговите съвременници, които искрено са вярвали — много от тях вярват и днес — в правотата и на идеологията, и на партията, и на режима. Той просто не е в състояние да ги разбере (при това имало между тях и много умни хора), но уважава и е с пълна търпимост към вярата им. И по тази причина е поддържал и поддържа искрени приятелства с не един от тях. В кръга на тези приятели биват простички люде, но се срещат и видни администратори, които са били представители на реалната власт (дори и двама следователи от МВР — единият е вече пенсиониран, другият още е на работа), доста магистрати, по-нисши и по-висши партийни функционери, че и един бивш кандидат — член на политбюро. Според Цончо Родев хората от тази последна категория също винаги са знаели житието-битието му, както и неговите политически разбирания, но това никога не е повлияло на отношението им към него — не само когато е вече утвърден и ценен писател, но и в годините на преголемите изпитания. Изводът е, че и те като него са могли отвъд етикета „народен враг“ да виждат човека и да уважават неговата гражданска позиция.

И какво излиза? — Че той, бившият „политически непригоден“ и „народен враг“, е толерантен към всички, освен към нагаждачите, користолюбците. Е, разбира се, за другите, които са зацапани с кръв и престъпления, изобщо няма място в неговата ценностна скала.

Но нека да спрем това отклонение и да се върнем към попрището на човека и — вече може да се използва тази дума — твореца Цончо Родев.

* * *

В самото начало на 1966 година излиза „Черният конник“. Цончо Родев съвсем точно помни дата — 9 януари; разнежването е обяснимо — тази „първа рожба“ е чакана повече от десет години… Не минава дори месец и във в-к „Пулс“ излиза смазваща критика — повече груба и арогантна, отколкото остра; отрича се всичко в книгата, включително историческите факти и археологическите открития (така и не се разбира дали е поръчана от някой, който „знае“, или новооглашен критик, който не смее да удари някого от „богопомазаните“, трупа актив върху един беззащитен начеващ). Един по-слаб характер ще се огъне, авторът ще захвърли перото. Родев обаче приема нападката спокойно; помагат му думите на Сади[5], че „по дърво, което не ражда плодове, камъни не хвърлят“. И излиза прав: великият съдник — читателят — никак не се влияе от писанията със съмнителна чистоплътност в „Пулс“, буквално се нахвърля над книгата на непознатия й автор (тя вече е, подписана Цончо Родев, неизвестно име, аз не Ц. Христов) и тиражът е изчерпан преди края на януари. Радио София усеща необикновения интерес и превръща романа в радиопиеса в три части. Авторът, естествено, не получава нито стотинка, но печели друго — популярност. Особено пък след като по желание на слушателите пиесата бива излъчена седем пъти в шест месеца — рекорд, непознат в Радиото нито преди, нито след това. А когато след години романът бива преиздаден, той е във фантастичния тираж от 70.000 екземпляра. И те пак не достигат…

Малко повече от месец по-късно излиза и втората книга на Родев — „Съкровището на Лизимах“. Това е сборник от разкази и новели едновременно исторически и научно фантастични, вече печатани в списанията „Космос“ и „Наука и техника за младежта“. И дори излезлите в „Наука и техника…“ в две последователни години са определени от читателите за „най-добър разказ на годината“. Но възниква малък скандал: читателите, които ги познават като творби на „Ц. Христов“, сега пращат гневни писма, че „този Цончо Родев е откраднал разказите“. Налага се и двете списания да публикуват обяснения по случая.

Цончо Родев вече е автор!

Но този човек сякаш не знае и не желае да научи що означава това „безметежно съществувание“. Ето — той е стъпил материално на крака, „времето на оцеляването“ е зад гърба му (а дали е наистина зад гърба му?), читателите знаят името му и чакат неговите книги. А той? — Едва поел глътка въздух, той бърза да направи нещо, което пълни двадесет години е било невъзможно за него — заслушва се в онова, което предците му нашепват от небето. А то се свежда до три думи: „Работѝ и служѝ на България!“ Но сега времената били други? Сега да ти лепнат прозвището „националист“ било почти толкова опасно, както доскоро „Народен враг“? Сега политиката на режима била да се проповядва интернационализма, а не патриотизма? Нищо! Каквито и да са рисковете, за тебе то е дълг. Дълг към предците, дълг към България.

И оказва се — Цончо Родев двадесет години е бил мъждееща главня. А сега е дошло времето от нея да лумне огън. Онзи огън, който някъде в началото на книгата определих с три думи: безрезервен, безкомпромисен патриотизъм. Разбира се, той няма да хвърля „камъни и дърве“ на Шипка, не ще пуща бомби от шперплатни самолети над Одрин, нито ще прекосява Родопите в редовете на Македоно-Одринското опълчение. Неговото „бойно поле“ и същевременно оръжието му ще бъде само писаното слово.

Макар и в конфузно малък (за времето си) тираж, третата му книга „Изпитание“ има действието на взривена бомба. Изпипана е до съвършенство като белетристика. Смайваща като ерудиция. Неатакуема като фактология. Но най-впечатляващото в нея е тонът, „гамата“, в която е „изпята“ — за мен „Изпитание“ е най-патриотичната българска проза от военните репортажи на Йовков насам.

Този патриотизъм е съвсем точно премерен — „на аптекарска везна“, както казва народът. Много далеч е от какъвто и да е шовинизъм, от „великобългаризъм“; няма дори призив за обединение на откъснатите живи късове от майката Родина. Подчертано е, че България е защитаващата се страна в Сръбско-българската война (основата, центъра на сюжета на книгата). Но придържащ се фанатично към историческата истина, авторът така води разказа, че въздига на необозрим пиедестал Българина в частност и българина като нация. Не мога да си представя, че ще се намери българин, който да прочете този роман и да не изпита гордост, че именно българска кръв тече в жилите му.

И ето — не са минали даже десетте години, предречени от Георги Константинов, и Цончо Родев вече е изпълнил смелото му предсказание: той е стойностна величина в нашата проза!

Авторът е далеч от мисълта да скръсти ръце и да се любува на постигнатото — той работи, работи, работи… 1971-ва е жалонна година за него: излизат от печат три негови книги — постижение, което е извън възможностите и на миропомазаните „партийни писатели“. И трите са все възхвала на България, българина и българщината. Сюжетите са от Първото и Второто българско царство, но са така „разиграни“, че съвсем пряко рефлектират към днешния ден. В биографичната повест „Светослав Тертер“ Родев на практика излага своята философия, която може да се изрази с три думи: Отечеството над всичко. (Смятам за необходимо, не, за задължително на тази книга да се спра по-обстойно по-нататък в книгата си.) „Наричаха ме Желязната ръка“ е всъщност първата му книга „Жар под пепелта“, само че под ново заглавие и със съвсем малка промяна в началото, в сюжетната завръзка; тя, отричаната и пренебрегваната почти петнадесет години, сега излиза в най-голям тираж от трите — 30.000. А третата, „Отгласи“, е своеобразен апотеоз на първооснователите на Българската държава — от сътворителя Аспарух (в съответния разказ: Исперих) до величаво-трагичния Самуил.

Годините се търкалят и заедно с тях се множат и завоеванията в белетристиката — от сборници разкази до монументални по обем и съдържание романи. На десетици се броят също и късометражните филми в киното и телевизията, реализирани по негови сценарии. Спечелва литературни конкурси (включително и с единствения си опит в драматургията — Голямата награда в национален конкурс на Българското радио през 1992 година), лауреат е на престижни литературни награди. И може би венец на всичко е монументалната му „сливенска“ трилогия („Тътени“, „Бурята“, „И стана ден“) — творба в такива колосални мащаби, с каквато малцина световни автори (сред българските положително няма) и също така малко национални литератури могат да се похвалят.

Предците, а вероятно до тях и „бащата в литературата“ Георги Константинов, положително ръкопляскат на своя потомък някъде там, на небето. И тайничко избърсват по някоя сълза на гордост, хлъзнала се из очите им…

* * *

Тук възниква един логичен въпрос: а днес? Какво прави Цончо Родев сега? — Колкото и да е странно, на мен ми е по-лесно да кажа какво не прави, отколкото какво прави. Ето кратък списък на неправене:

Не се пише репресиран, не членува в съответното дружество на репресираните.

Не си е поискал документ от МВР за „стажа“ в Държавна сигурност и в лагера, от гимназията и Университета — че с изключванията са затрили пълни седем години от живота му.

Не се е заинтересувал да види досието си. (Веднъж ми даде обяснение единствено за този пункт: страхува се да не открие в досието си, че е бил предаван от човек, когото е смятал — а може би смята и досега — за приятел.)

Не членува никъде — нито в политическа, нито в неполитическа организация. Не членува и в тъй нар. творчески съюзи.

Няма да го видите на митинги и манифестации. Участието си в управлението на държавата осъществява само с гласоподаването си. Това, виж, прави ревностно — веднъж се е върнал предсрочно от чужбина специално, за да гласува.

Не търси никакви реванши, нито дори компенсации. (Единствено изключение — поискал е и е постигнал чрез съдебна реабилитация да измие позорното петно от паметта на баща си.) В това странене достига до там, че се е отказал да получи дори бонове от приватизацията.

Защо?

Каква е причината за това странно поведение на Цончо Родев? Инерция на преживените петдесет години? Закоравял отшелнически характер? Самотник по навик или по нрав? Мизантроп? Вълк-единак?

Не зная, не мога да отговоря. А да гадая — не желая.

И все пак какво върши този иначе изумително деятелен човек? Нима се задоволява по цял ден да зяпа витрините по улиците? Да виси в коридорите на поликлиниките? Или у дома да си върти палците?

Не, той просто прави същото, което е правил в целия си съзнателен живот. Работи. Работи онова, което е работил още отпреди срещата си с другаря Симчо Коен — пише. Е, може да е понамалил продължителността на работния си ден (вече при дълга напрегната работа получава тежко безсъние), но само по изключение не прекарва своите 7–8 часа до работната си маса. Ако се съди по издаденото след Промяната („Една торба ключове“, „Пиратът“, „И стана ден“, ново издание на „Изпитание“) тематиката на книгите му е същата — той възпява България и българщината, на които, видя се вече, той е посветил целия си живот. „Един живот за България!“

И все пак над какво конкретно работи? — Като всички големи творци Цончо Родев не обича да говори за това — не зная дали от суеверие (да не се урочаса), или по дългогодишен навик. И само веднъж сполучих малко да открехна завесата на мълчанието. Цончо Родев е открил някакъв изумителен факт от миналото на своя роден град и е с желание да го превърне в исторически роман. Но е с амбицията това да не бъде какъв да е роман, „исторически роман въобще“, а такъв, че (цитирам писателя) „хората да си свалят шапките, пък едва тогава да слизат от влака на провадийската земя“. Досега два пъти е стигал до средата на бъдещата си творба и два пъти, недоволен от постигнатото, е изгарял написаното. Балзак ли беше казал, че „да пише може всеки, но да задрасква (в случая — да изгаря) може само майсторът“?

Дочувам ви да казвате, че чакате с интерес този роман на Цончо Родев.

И аз също.

[1] В Провадия научих, че се е казвал Апостолов. Починал е преди няколко години. — Б.а. ↑

[2] Цончо Родев знае, че не може да го докаже, но се кълне, че там се е срещал с човека, портретът на когото след петнадесет години няма да слиза от страниците на вестниците — Тодор Живков. Наистина Живков по това време е бил началник на столичната милиция. А Родев казва, че в онези часове е бил в такова състояние, че всичко се е запечатвало с фотографска точност в съзнанието му. — Б.а. ↑

[3] Десетилетия по-късно Цончо Родев ще отрази това свое преживяване в разказа „Подпис срещу подпис“ (в сборника „Една торба ключове“). Ето съответния откъс:

„… видял и патил в обстановки «на живот и смърт» в буквалния смисъл на думата, мирогледът на бай Станю беше много по-високо от скандала, който предстоеше. Нещо подобно Тодор Пеев бе видял многократно в началото на 86-та, веднага след завършването на братоубийствената Сръбско-българска война. Знаеше той не един и не двама ученици, които бяха отишли на фронта като доброволци и там много пъти бяха срещали смъртта, а сетне, когато се върнаха на ученическите чинове, им беше чуждо и несвойствено школското вълнение дали ще получат шестица, петица или четворка на класното по български или алгебра…“.

↑

[4] Думата е за отдавна починалия голям литературен критик, чиято „История на българската литература“ цели десетилетия е била основен наръчник за нашите литератори. Да не се бърка със съвременния ни поет със същото име. — Б.а. ↑

[5] Шеих Мослех ед-дин Сади (1184–1291) — персийски поет, класик на персийската литература. ↑

Трета глава
По стръмната пътека на писаното слово

Помните ли онази детска приказчица, в която циганинът убеждавал земеделеца, че неговата работа е само „ори, мели, яж“? Боя се, че що се отнася до попрището на Цончо Родев като писател, аз май постъпих по същия начин: „написал… предложил… издали…“. Ако така се е получило, моля за извинение — истината е друга — не е било толкова лесно да проникнеш в гилдията. Особено с политически обременена биография като на Родев. А като капак на всичко, да почукаш на вратата не с друго, ами с историческа проза и то издържана в низвергнатата по това време патриотична тоналност. Ще се опитам тук да коригирам допуснатата грешка — да изясня защо Цончо Родев се е насочил именно към историческата белетристика (абсолютно всички негови книги са исторически или свързани с историческата, или археологическата тематика) и как точно е извървял онзи път, на края на който — в годината на неговото четиридесетилетие — се е сбъднало предсказанието на учителката г-ца Кючукова и по книжарниците се е появила книга с неговото име над заглавието.

Защо история?

За да има върхове, трябва да се пазят корените.

Пословица

Не мога да определя годината, но бях някъде в средните класове, когато за пръв път прочетох книга на Цончо Родев. Бях запленена колкото от увлекателното, пълно с „какво ще се случи нататък“ повествование, толкова и от чародейния начин, по който авторът ме приобщи към толкова слабо познатото ми Средновековие и ме накара да се почувствувам едва ли не участница в описваните събития. Как постигаше това той? Този въпрос си задавах и по-късно, когато, вече станала професионална литераторка, опознавах неговото творчество с очите на квалифицирана читателка. Защо бе това предпочитание на писателя към отминалите епохи? Как успява той самият да се вживее в тях, а после — неусетно да отведе там и мен? Каква магия владее той, че с такава лекота прекрачва през столетията?

Частичен отговор получих от една статия на споменатия вече публицист Светослав Аджемлерски (във в-к „Провадийски глас“, бр. 2 от 1998 г.). Вероятно въз основа на спомени на съученици и другари от детството на Родев г-н Аджемлерски съобщава интересния факт, че като малък бъдещият писател имал привичка сам и по цели следобеди да прекарва на „Калето“ над Провадия (неизвестно защо Цончо Родев и семейството му го наричат „Скалата“) и там (цитирам) „Юношеското му въображение е изпълвало руините на крепостта «Овеч» с живи хора и бурни събития“. И пак според него тези дълги следобеди „са му дали дарбата да вижда древните времена не като сведение от учебника по история или като пасаж от стара хроника, а като случка, станала пред очите му.“ Доста по-късно Цончо Родев потвърди пред мен истинността на това любопитно съобщение, но побърза да го омаловажи: „Играех си там“ — каза. Но що за игри са били тези, щом юношата е бил на „Скалата“ сам със себе си? „Игрите“ не са ли били своеобразни вживявания, подхранени с по-голяма или по-малка доза въображение, да са се превръщали в нещо като филм, въртящ се пред очите на юношата?

Посетих „Скалата“ над Провадия, обходих местата със странни имена като „царските порти“, „сечената скала“, „бръснарницата“, „тарапаната“[1], „короната“… В резултат съм склонна да кажа, че г-н Аджемлерски е прав и не е прав. Прав е той, че обстановката там наистина предпоставя възможност на едно юношеско въображение да изпълни руините с видения, да чуе цвилене на коне и да види блясък на мечове, да участвува (поне като зрител) в кървави битки по подстъпите на крепостта. Но това е възможност, не правило; не всеки, който ще прекара един жарък следобед на „Скалата“, ще види сенките на древността и ще преживее романтичните приключения от „Двама против ада“ или „Мечът на непримиримите“. Поне за себе си ще призная, че не видях в съзнанието си нито воини, нито битки. Очевидно младият Цончо Родев си е имал вътрешната настройка да се вживява в миналите векове, а руините на крепостта „Овеч“ са били подходящия декор, за да бъде улеснен в това, служили са като своеобразен „допинг“ за развихрянето на младежкото му въображение.

Повтарям: Цончо Родев ми потвърди този интересен момент от детството си. Дори при един случай сподели с мен почти същото, което вече е бил казал на г-н Аджемлерски — че във въображението си дотолкова се е преселвал в миналото и в родените от фантазията му събития, „все едно, че е бил участник в тях или поне снощи ги е гледал по телевизията“. Но веднъж разговорът продължи отвъд тази вътрешна настройка — каква е била мотивацията му да пише именно на историческа тема. Своеобразната си психическа настройка той определи като половината от стимулите да стане исторически писател; нарече я „вътрешната половина“. А „външната“, „обективната“ е била политическата тенденция на тотален национален нихилизъм, който е царувал у нас в годините на неговата младост. И който е бил в „катастрофичен сблъсък“ с по възрожденски крайния патриотизъм, в духа на който Родев е възпитан през своето детство и юношество.

За да разбера съображенията му аз отделих доста време да се поровя в старата преса и да проуча настроенията на епохата след 9 септември. Оказа се, че Цончо Родев не е „сгъстявал боите“ — времето до почти 1960 година е било период на невероятно (от днешна гледна точка) отрицание на българщината във всичките й аспекти. Честна дума, не съм подозирала, че е имало цели години на такива противобългарски тенденции и то осъществявани като официална политика! Нямало е български национални идеали. „Златен век“ не е съществувал — той с примитивен хумор е наричан „ламаринен“. Симеон не е бил велик цар, разпрострял България върху целия Балкански полуостров, нито вдъхновител и поощрител на изумителния за IX-X век разцвет на книжнината, а „разорител“ на държавата и народа. Климент престава да е „Свети“, а се превръща в „някакъв си там охридски поп“. Не са пощадени и по-новите времена. Вазов е „народен враг“ — вероятно за онази противокомунистическа глава в „Под игото“. Йовков е „народен враг“ — той пък писал как през Първата световна война сме се били и сме били руснаците в Добруджа. Елин Пелин е „народен враг“ — бил е приятел на цар Борис. Фани Попова-Мутафова и Димитър Талев гният в затворите като „народни врагове“. „Народни врагове“ са също Стилиян Чилингиров, Г. П. Стаматов, Константин Константинов, Емануил Попдимитров, Змей Горянин, Звезделин Цонев и т.н. Изобщо масови литературни убийства!…[2] „Шуми Марица“ — родената на Шипка и осветена във всички войни „Шуми Марица“ — е захвърлена на сметището, а на нейно място е наложен нов национален химн, който само по няколко нотки се различава от химна на „големия брат“.

Такива уродливи са обстановката и политическите тенденции по времето, когато Цончо Родев, този „българин до мозъка на костите си“, навлиза в съзнателния си живот. И срещу които той решава да се опълчи с всичките си крехки сили — именно тази е „външната“ и „обективната“ причина да се посвети на историческата тема в творчеството си. Това е неговото оръжие срещу антибългарщината. Защото той знае, че не би се постигнало нищо с поставяне тук и там взривове или стреляне по кьошетата по този или онзи — то е и в противоречие на неговата природа. Не желае и да помисли за емиграция, та, по-зле или по-добре платен, да чете критични есета по чуждите радиостанции — той не може да си представи живот вън от Родината. И целта, която си поставя, не е да свали режима, а да се противопостави на дебългаризацията на българите. Пък от Паисий насам е известно, че най-доброто — ако не и единственото — средство за това е историята. Възкресяването на нейните най-славни страници дава онези опорни точки на българина, благодарение на които той нито ще се отрече от името и корена си, нито ще се поддаде на безродието, което е другото име на официално проповядвания — а в известен смисъл и налаган — интернационализъм.

Когато взема това (всъщност съдбовно за него) решение, Цончо Родев вече има „завиден“ стаж на „непригоден“ и „народен враг“, та не си прави абсолютно никакви илюзии за рисковете, които поема. Защото времето е такова, че да посветиш писателската си дарба на историята — а това, от само себе си се разбира, означава да застанеш на патриотични, на националистически позиции[3] — напълно естествено се озоваваш в една категория, която най-меко казано е съвсем недолюбвана от властта и по-специално от нейните идеолози. Тогава „бягство от съвременността“ е един етикет, който съвършено никак не фаворизира онзи писател комуто той е лепнат. Натискът — на границата на репресията — е толкова голям, че остават да се броят на пръстите на едната ръка авторите-историци, които не изменят нито веднъж на призванието си: Ст. Дичев, Н. Драгова, самият Ц. Родев, П. Константинов… не ги ли изчерпих? Дори такива безспорни таланти като Вера Мутафчиева („Белот на две ръце“ и др.) и Антон Дончев (злополучните му филми и особено шумния му провал със сценария на полупорнографския сериал „Завръщане от Рим“) правят компромиси с Божата си дарба и — за по-дълго или по-кратко — се доказват като автори, които, сакън, не бягат от действителността.

В складовете на „партията-ръководителка“ е имало на разположение и други етикети, които са били не по-малко страшни за писателите-историци: „вредителски“, „шовинистични“, „великобългарски“, „патриотарски“, че чак и „мракобеснически“. И защо? — Защото противоречали на доктрината. А доктрината по това време проповядвала маркс-ленинските откровения колко е вредно да имаме национални идеали и да служим на „отживелицата“ родолюбие, защото „всички буржоазни нагласи ще отпаднат, когато се установи световната диктатура на пролетариата“.

Срещу всичко това решава да се опълчи Цончо Родев. Както вече знаем от битието му — възможно най-неподходящият човек за такава позиция и такава цел. Понеже докато всички от гилдията тръгват да изкачват стостъпалната стълба към успеха, тръгвайки от двадесетото или поне десетото стъпало, стартът на Родев не е дори на нулата, а някъде към петдесетото стъпало под земята.

Защото — подобно на един герой от негова бъдеща книга — той е разбрал мисията, възложена му от Бога на България, и пренебрегвайки всички рискове, с открито чело тръгва да я изпълнява.

Първата книга
или тъмната страна на занаята

Всеки пише онова, което трябва и може да напише — за което е предназначен!

Енчо Мутафов

Той изпълни мисията, определена му от Бога, към своя народ.

Атанас Свиленов

Каза се вече, че петата по хронология на издаването книга на Цончо Родев „Наричаха ме Желязната ръка“ е първата написана, тогава със заглавието „Жар под пепелта“. Доволен от себе си (един ден той ще се срамува от това свое ранно самодоволство), авторът отнася ръкописа — то е в периода на „Ц. Христов“ — в едно от най-престижните издателства. Минават няколко месеца и в един щастлив ден непознат женски глас му се обажда: рецензентът на книгата Николай Янков желае да се срещнат и ще чака автора еди-кога си и еди-къде си. Родев се стъписва — ще съумее ли той да води равностоен разговор с вече утвърдения литературен критик Николай Янков? И защо въобще е тази пожелана среща? (Впрочем в целия му 40-годишен творчески път тази предварителна среща с рецензента ще остане единствена за Цончо Родев. — Б.а.) Кой, за Бога да му подскаже как да се подготви за нея? И като не намира опора, отива за разговор с рецензента точно така, както преди малко повече от десет години бе отишъл на кандидатстудентски изпит — без никаква подготовка.

Тъй или иначе автор и рецензент се срещат. И в първия момент и двамата зяпват изумено — всеки от тях е очаквал, че другият е доста по-възрастен.[4] Пръв се окопитва Янков: „Извинете, Вие ли сте Христов, авторът на «Жар под пепелта»?“ И когато Родев му потвърждава, той продължава да се удивлява: „Но Вие освен видимия опит в писането, превъзходното познаване на епохата и майсторската композиция цитирате и такива автори като Епиктет, Мануил Фил и Теодор Продром. Кога, дявол да го вземе, успяхте да изучите всичко това?“ После започва един почти приятелски разговор в по-обикновена тоналност. Накрая Николай Янков посочва няколко написани на машина листа: „Това е рецензията за книгата Ви. Има много хвалби като за един начеващ автор и нито една критична дума. От сърце Ви пожелавам и занапред подобни успехи!…“

Търкулва се още някой и друг месец и следва ново обаждане на женски глас: покана за „Ц. Христов“ да се срещне с втория по важност човек в издателството, „другаря П.“. Все още окрилен от ласкавите оценки на Николай Янков, Цончо Родев отива на срещата, като не стъпва, а се носи на педя над земята. Следва неизбежното встъпление, което обаче е твърде въздържано, за да се приеме като продължение на възторжената среща с Янков. И крилете на Цончо Родев се прибират от само себе си. Докато в разговора се достига до главното. Да, „другарят П.“ е прочел книгата и „вярно, в нея има нещо, но тя иска още доста, доста работа“. „Колко?“ — осмелява се да попита авторът. Отговорът е: ами може би три или даже четири седмици. Цончо Родев е сломени с подкосени крака, но съумява да си направи проста сметка: „доста, доста работа“ за книга от над триста машинописни страници, пък ще бъде свършена само за три-четири седмици… „Не мога да работя толкова бързо“ — подхвърля той предпазливо. „Но кой говори да доработите книгата Вие? Това трябва да го свърши човек с повече опит“ — е почти недвусмисления отговор. И следват няколко набързо разменени реплики: „Например Вие?“ „Да, например аз.“ „И ще получите част от хонорара?“ „Не част, а половината. И не само от хонорара, но и от отговорността пред читателите. Книгата просто ще излезе от името на двама ни.“

Цончо Родев се изправя. И се подпира на бюрото, за да прикрие олюляването си. С треперещи ръце прибира ръкописа си. И попитва:

„Казвал ли Ви е някой, че вие сте най-обикновен изнудвач?“, а „другарят П.“ му отговаря нагло: „Може би изнудвач, но такъв, без когото портите на това издателство ще останат завинаги затворени за Вас.“ И с едно затръшване на вратата се разделят.

(„Другарят. П.“ е лош пророк… След 6–7 години Бог — или Сатаната? — ще го прибере при себе си. А след още толкова издателството ще започне да печата книгите на Цончо Родев…)

Сгрешил ли е Цончо Родев със своята безкомпромисност? Неколцина приятели го осъждат: тогава да бе рекъл „аго“ и да му подхвърлиш половината хонорар, щеше да си спестиш години, безценни години… Той обаче е на друго мнение: литературата е такова свято нещо (и до днес Родев мисли за литературата по този начин), че е недостойно в нея да се влезе с рушвет. Или с бакшиш, както оставяш на келнера…

А какво е твоето отсъждане, читателю?

Когато преболедува първото разочарование, Цончо Родев отнася ръкописа си във Военното Издателство. Той също е лош пророк, та дори не подозира, че този път „му е писано“ да се запознае с онзи механизъм на издателската дейност, който на жаргона на гилдията се нарича „наемни убийци“. Но за тази поука има още време. Сега той просто депозира ръкописа си, като се изхитрява да приложи към него и хвалебната рецензия на Николай Янков. И нещата потръгват повече от добре. Двама „вътрешни“ (т.е. от издателството) рецензенти прочитат книгата и се съгласяват с оценката на Янков. Издателството сключва договор и дори отпуща предписания по закон аванс на автора. И наглед сякаш всичко вече е потръгнало както влак по релси. Уви, само наглед…

Случва се, че Цончо Родев отива за нещо в издателството. И не щеш ли, там се сблъсква със своя състудент от последното следване Ш. — човек от онази порода, за когото членуването в комсомола и партията има смисъл само дотолкова, доколкото е изходен пункт, за да се сторва зло на този или онзи. Назначили го там юрисконсулт, докато му намерят пост, който ще отговаря на неговото положение (всъщност положението на баща му: прокурор от Главната прокуратура — давате си сигурно сметка какво означава това за онези години?). Няма как, Родев му казва за „Жар под пепелта“ и за „Ц. Христов“, та дори, за да омилостиви състудента, помолва за съдействие. Отговаря му една широка и мазна усмивка: „Ами разбира се. Ще я издаваме, какво друго…“

„Другото“ пристига точно след един месец под формата на пощенски пакет с ръкописа, унищожителна рецензия на Веселин Йосифов[5] и кратко писмо на издателството, че при тази липса на литературни качества не може да издаде книгата. А „тази“ в случая означава съкрушителната критика на книгата, съдържаща се в рецензията на Йосифов.

Цончо Родев се среща с Йосифов; по ирония на съдбата срещата им се състои в „Полиграфическия комбинат“, т.е. бившата „Партийна печатница“ и то точно на етажа, на който бетонната плоча е излята от машината на Родев. Разговарят в коридора. И простичко, без крясъци и викове Цончо Родев изразява недоумението си от оценката на журналиста и критика. Веселин Йосифов се оглежда наляво и надясно по коридора и, като се уверява, че няма наблизо други хора, неочаквано запитва: „Вие не сте член на партията, нали?“ Писателят потвърждава, че не е член, но на свой ред пита каква връзка може да съществува между „Жар под пепелта“ и членуването в партията. „Връзката е, че Вие не знаете какво означава партийно поръчение, Родев — откровено казва Йосифов. — То е заповед, разбирате ли? По-категорична заповед, отколкото бива в казармата. — И след съвсем кратко колебание добавя: — Вижте, Родев, Вашата книга е направо чудесна. Една от най-добрите, които съм чел в последните години. Образи, ерудиция, пък и тази интересна композиция… Но на мен ми беше наредено да я отрека в рецензията си. Извинявайте, нямах друг изход. — А след още малко размисъл завършва: — Съветвам Ви да я занесете във варненското издателство. Там директор е Върбан Стаматов. Той е безпартиен — на него няма как да му наложат едно или друго. Пък и аз ще му се обадя по телефона, за да му кажа каква книга държи в ръцете си. Обещавам!“

(Тук ми се иска да разкажа и нещо за себе си. Като литератор от по-новото поколение, аз научих за институцията на тъй нар. „външни рецензенти“ съвсем напоследък от една статия на Владимир Тороманов („Словото на истината винаги е бдяло над послушниците си“ в „Литературен форум“, бр. 38 от 1998 г.). Но г-н Тороманов говори, че „така по-лесно редакторът си измиваше ръцете, ако някой ръкопис нямаше нужните художествени качества, за да не се отпечата.“ Ала едва от разговорите си с Цончо Родев научих, че институцията в не по-малка степен е изпълнявала политически поръчки — за отстраняването на политически неудобни автори. Или обратното — за даване път на некадърници, стига да са „наши хора“, за които своевременно „от много високо място“ са се обадили по телефона. Така постепенно се е образувал нещо като своеобразен еснаф на изпълнителите на „мокрите поръчки“ в литературата, които в гилдията получили сполучливото название „наемните убийци“. Самият Цончо Родев много дълго е бил обект на нападките на „наемни убийци“ — чак до тогава, до когато издателствата са разбрали смешното положение, в което се поставят: книга, за която са поръчвали „да бъде заклана“ — използван е бил този отвратителен израз, — после се изкупува в рекордни тиражи от читателите… Според Родев, В. Йосифов не е бил в еснафа на „наемните убийци“, неговото участие в „заколването“ на „Жар под пепелта“ е било епизодично възложено партийно поръчение.)

Цончо Родев — все като „Ц. Христов“ — послушва съвета и отнася ръкописа си във Варна. За съжаление се разминава с Върбан Стаматов — сега там директор е правоверният „другарят Й.“; той не само е ревностен партиен член, но за зла слука е и провадиец по произход… След няколко месеца авторът е поканен за лична среща в издателството. И на нея „другарят Й.“ го посреща така, както навярно не би срещнал Толстой, Юго или Дикенс. Говори възторжено за книгата и с ръкописа в ръка чете на глас откъси от нея, заканва се, че „с този роман ще натрием носа на високомерните столичани, които ни смятат за литературна провинция“. И всичко това продължава, докато гостът му казва отчетливо: „Налага се да изясня нещо. «Ц. Христов» всъщност е съкращение от Цончо Христов… Родев, бивш жител на Провадия.“ „Другарят Й.“ изпуща ръкописа. Когато възвръща дарбата си да говори, той изрича на пресекулки: „Докато нямам разрешение «от най-горе», не мога да издам книга на сина на Христо Родев от Провадия. Съветвам Ви да оправите политическото си положение, тогава вратите на всички издателства — и на моето също — ще бъдат отворени за Вас. Но преди това…“

Срещата във Варна има и благоприятни последици — наистина ръкописът задълго остава в чекмеджето, но Цончо Родев послушва съвета на „другаря Й.“ и година-две търси път до „най-горе“; именно той го отвежда до другаря Симчо Коен, за когото вече знаем. Както и всичките последици от разговора с него.

Какво, „ори, мели, яж“ ли?

* * *

На това място бих могла да приключа разказа си за „стръмната пътека на писаното слово“. Чувствувам се обаче задължена да доразкажа по-нататъшната съдба на книгата, която толкова пъти бе спомената в страниците дотук.

Вече автор с име, Цончо Родев я предлага (уточнявам: със съвсем лека преработка на началото и под ново заглавие „Наричаха ме Желязната ръка“) в пловдивското издателство „Христо Г. Данов“ и тя излиза през 1971 г. като „Опус 5“ в творчеството му.[6] Иска ми се да отбележа, че така се поставя началото на едно трайно творческо приятелство между най-старото българско издателство и Цончо Родев — една трета от книгите му ще бъдат издадени там, включително капиталният му труд, който по навик наричам „сливенската трилогия“. „Наемните убийци“ обаче правят последен отчаян опит да я заръфат (всъщност чрез нея — автора й) с кървавите си зъби — в пловдивския вестник „Отечествен глас“ (бр. 8249 от 1971 г.) Николай Казанджиев, непознат за мене „критик“, направо я определя „по талвега на сивия поток“. Но само няколко месеца по-късно, през април 1972 г., романът „Наричаха ме Желязната ръка“ получава наведнъж четири национални награди, както и наградата за „най-добра литературна творба за юноши през 1971 г.“ (II награда). И най-сетне така изстраданата книга заема мястото, което й се полага по достойнство. Не след дълго „Христо Г. Данов“ пуска второ издание на романа в стъписващия за онова време 45-хиляден тираж. А Министерството на народната просвета я поставя в списъка на задължителните за прочит книги за учениците от VI клас…

Ето един случай, когато историята се повтаря, но в изменен вариант. „Наричаха ме Желязната ръка“ („Жар под пепелта“) върви и се препъва почти петнадесет, години по пътя към своята Голгота, но там вместо кръст я чака пиедестал и вместо трънен — лавров венец.

Понякога все още Правдата взема връх над Неправдата!…

[1] От турски: монетарница, монетен двор. ↑

[2] Алберт Бенбасат и Анна Свиткова в материала си „Хроника на едно литературно убийство“ („Случаят Тютюн“, УИ „Кл. Охридски“, С., 1992, с. 31) твърдят: „Непосредствено след 9 септември 1944 година са убити, осъдени на смърт, затворени, пратени в лагер или прогонени зад граница десетки нейни (от интелигенцията — б.а.) представители, най-вече писатели. Други «по-малко опасни» на остракизъм, произведенията им са заклеймени и инкриминирани. Именно тоя род убийства ние наричаме литературни. И те не са по-малко страшни от физическите… Водени от страха за собственото си оцеляване, неталантливите престараващи се издирваха големия талант, за да го обявят за враг и предадат на разтерзание.“. ↑

[3] Нека да си спомним гръмкия, катастрофалния неуспех на телевизионния сериал „Златният век“ по сценарий на Андрей Гуляшки, в който уж за да се излезе от патриотичното звучене, войните на българите не бяха представени като начин и средство за етническо обединение, а сякаш главната им цел беше да се граби противниковото население и да се изнасилват жените и дъщерите на победените. — Б.а. ↑

[4] Николай Янков е бил само една година по-възрастен от Цончо Родев, роден е през 1925 година. За съжаление този талантлив литератор е починал недопустимо за днешно време млад — през 1980 година. — Б.а. ↑

[5] При всичките ни разговори с Цончо Родев този е единственият случай, в който той ми довери името на човека, комуто дължи поредното си препъване — по неизвестни съображения за останалите използува само инициали. Причината е, че по своему оправдава „наемния убиец“. Защото от всички, с които се е сблъсквал по пътя си, само Веселин Йосифов е имал доблестта да му признае дословно: „Извинявайте, наредиха ми!“ — Б.а. ↑

[6] След години Цончо Родев ще използва заглавието „Жар под пепелта“ за първата книга от първия том на „сливенската“ трилогия — „Тътени“. — Б.а. ↑

Четвърта глава
Изпитанието наречено „Изпитание“

Шило в торба не седи.

Пословица

О Сливнице орисана,

о ново Термопили,

из твоя гръм възкръснаха

велики, млади сили…

Иван Вазов

Неволно избързах. Увлякох се по изпълнения с ровове и валове път на първата книга и изпреварих събитията. Ще си позволя да се върна малко назад във времето — там, когато Цончо Родев все още не е издал „Черният конник“, но е усетил твърдата дънна почва под краката си и набира сили да се оттласне нагоре.

Мисля си, трябва да не му е липсвала дързост на този човек! Защото той, едва зърнал светлинка в края на тунела, вместо да стане „по-нисък от тревата“ и т.н., запрята ръкави за онова, на което някога е решил да се посвети — на историческата белетристика, — за да се бори чрез нея за оцеляване на българщината. Не му дават мир и предците. „Какво стори днес за България?“ — пита го всяка нощ дядо Пеню от махалата Пъртевци, като оставя Наустницата на кръстосаните си по турски крака. „Какво стори днес за България?“ — взира се в него през дебелите лещи на очилата си Цончо-Старши. „Какво стори днес за България?“ — дочува той гласовете на баща си и на неговите четирима братя.

И Цончо Родев си дава дума да напише нещо такова, че с него в ръка да може да отговори на всички: „Това е за България!“

„Запрята ръкави“, но не действува прибързано. Обмисля всичко. Като човек, преживял много и премного, той преценява задачата си с хладния ум на вещ тактик. И най-сетне се спира на една тема, която почти четвърт век лежи на сърцето му — Сръбско-българската война от 1885 година (малко по-нататък ще обясня как се е породила тази негова слабост към темата — б.а.). Никой не ще може да го обвини във великобългаризъм, защото тази война е отбранителна, не завоевателна. Ще бъде неатакуем за описаните чудеса от храброст, защото при Сливница, Гургулят, Врабча и Пирот българският войник действително ги е извършил. Ще направи и педантично проучване на документите от войната, за да не може нито един факт да бъде оспорен. Но няма да спести и възторга си пред величието на Българина — нали именно с този възторг той иска да зарази бъдещия читател? „Историята няма смисъл, ние сме тези, които можем да й придадем смисъл“ — казва Карл Попър. Това ще бъде целта на Родев, през цялото време, докато пише романа си — ще преразкаже вярно историята, но ще й придаде такъв смисъл, че всеки да си каже: „Горд съм, загдето съм син на този народ!…“

И все пак как е възникнал интересът на Цончо Родев към Сръбско-българската война? И как се е готвил за написването на книгата? На тези два въпроса мога да дам съвсем точен отговор, защото ще предоставя думата на самия писател. Аз само ще съобщя как се стигна до неговите обяснения.

Преди да замисля книгата, която в момента е в ръцете на читателя, аз имах по-скромно намерение — да напиша рецензия за току-що излязлото второ издание на Родевия роман, „Изпитание“. Обърнах се към автора с въпроси за някои подробности около книгата, които ме интересуваха. Той бе любезен да ми отговори сравнително изчерпателно. И тук с негово разрешение ще препиша (със съвсем кратки съкращения) откъс от това негово писмо:

„Ето предисторията, която Ви интересува:

Веднъж на среща с читатели ме попитаха (питате ме и Вие сега) колко време съм работил над тази книга. Отговорих: двадесет и пет години. Това е вярно и не е вярно. Вярното е, че, без да го съзнавам, двадесет и пет години съм бил бременен (може ли да се каже такова нещо?) с тази книга, но не е вярно, че съм я писал през цялото това време — писах я две години или съвсем малко повече. Ще обясня тази притча.

Баща ми, адвокат по професия, беше човек с изключителна ерудиция; показателно е, че домашната ни библиотека съдържаше около 2000 книги… И то книги четени и препрочитани, а не само така, да красят лавиците на библиотеката. Но както беше с огромна начетеност, баща ми нямаше качествата и на педагог. И когато завърших прогимназията, той, ерудитът и лошият педагог, ми каза нещо такова: «Виж какво, драги, до тук ти чете това, което ти се четеше. От сега нататък трябва да прочетеш онова, което един културен човек трябва да е прочел през живота си.» Великолепно, нали, госпожо Келеведжиева? Да, наистина е великолепно. Но след тези думи на ерудита се обади слабият педагог: първата книга, която ме задължи да прочета, беше… «Война и мир» (да припомня: вероятно съм бил 13–14-годишно момче!). Втората — «Строителите на съвременна България». Прочетох ги и не разбрах нищо и от двете. Но от «Строителите…» бях буквално поразен, не, зашеметен от разказа на Симеон Радев за Сръбско-българската война — как цял един народ се е вдигнал на оръжие, изминал е пеш стотици километри, за да се стовари върху коварния съсед-нашественик и да защити наскоро придобитата си свобода. Аз, разбира се, по онова време нямах никаква представа, че ще дойде ден, в който името ми ще стои на кориците на почти две дузини книги. Ала от онази първа среща с темата ми остана нещо като патологична слабост да събирам и чета всичко, което е писано за тази война. Пък то писано, че писано — не зная дали толкова литература е създадена за Първата или Втората световна война. Най-много на сръбски (както, мисля, веднъж Ви казах, заради «Изпитание» научих сърбо-хърватски — за съжаление само да чета, не и да говоря), после на български, но книги, много книги за тази война са издавани също в Германия, във Франция, в Италия, в Русия, че дори и в страната на вечния неутралитет Швейцария — тя, Швейцария, е изпратила своя военна мисия да проучи войната, в резултат на която и там излиза един военно-теоретичен труд.

Естествено при случайните си срещи с темата аз далеч не изчетох всичко изчерпателно. Но когато животът се извъртя така, че станах автор и си поставих за цел да създам книга за Сръбско-българска та война, тогава вече наистина прочетох абсолютно всичко. (С едно-единствено изключение. Има книга за войната и на турски. Вече Ви е известно (…), че аз владея турски поне за З.5, ала зная съвременния турски, който се пише на латиница, докато онази книга е на старата им азбука, арабие.) Основната ми цел беше да съм запознат наистина с всичко, каквото е казано за войната, за да постигна безусловна, категорична достоверност. (…) Но аз трябваше да прочета абсолютно всичко и като проява на самозащита. Да, да, точно така — самозащита. Защото тогава (пък и до днес) ние със сърбите ту сме братя, ту не сме братя, та за да бъда сигурен, че при поредното ни побратимяване няма да бъде разпънат на кръст, аз трябваше «да имам на въоръжение» пълна и изчерпателна до последната дума документация. И слава Богу, че се бях въоръжил така — само два месеца след излизането на книгата бе наложено «табу» на темата «сърби», «Сърбия» и «Югославия» и ако не пострадах, то беше единствено заради изтощителната ми предварителна работа и пълните папки с документация.

И един куриозен щрих. Когато книгата беше вече издадена, аз от просто любопитство събрах цялата литература, която бях не прочел, а проучил преди това. Оказаха се над 50.000 страници на 6 езика. И натрупани една върху друга, бяха приблизително колкото мене. Пък Вие знаете: с моите 180 см аз не съм висок, но не съм и от най-ниските…“

„Въоръжил“ се с пълна документация, анализирал, премислил и планирал всичко (с намерение съм в следващата глава да заведа читателя в „производствената лаборатория“ на писателя и там по-подробно да го запозная с творческия процес при него), Цончо Родев започва същинската работа — писането. Работи със смес от упоритост, увлечение и стръв — трудовият му ден започва в осем сутринта и завършва в десет вечерта… освен ако не забрави да погледне часовника и продължи с час-два работата си. Така всеки ден и без почивка — прекарва своите 12–14 часа до бюрото и на Коледа, и на Нова година, че и на Великден, та дори и на рождения си ден… Остават му около двадесетина страници, когато от непосилното напрежение получава нервна криза. Лекарите му предписват шест седмици пълна почивка, в която сутрин и следобед да се разхожда „на зелено“ в Борисовата градина и да не чете нищо, „дори табелите над магазините“. Той издържа на този режим само три дни и пак се връща при ръкописа си. Но когато наскоро го завършва, дори и не хвърля поглед на написаното, а си дава хубава и продължителна отмора — два месеца на планина и море.

Възстановил силите си, той се връща към работата. Изчита ръкописа и остава доволен — ще има още месеци труд по изглаждането му, но основното е постигнато така, както го е виждал във въображението си: „Изпитание“ е една възторжена епопея на България и българина!

* * *

За своята капитална творба Цончо Родев е избрал една (с известно сбито продължение в епилога) от най-сложните, най-съдбовните години на третата Българска държава — от есента на 1884 до есента на 1885 година. Това е времето, когато едва възкръсналата след 500-годишно робство България дръзва да се опълчи срещу решенията на Великите сили, усърдно акомпанирани от освободителката Русия, и после с кръв, жертви и безпримерен героизъм да защити правотата си.

Само 5–6 години преди това Берлинският конгрес е заличил с едно махване на ръката Сан-Стефанския блян за обединение на българите и е разкъсал на три кървящи части България: свободна (Мизия), зависима (Тракия) и поробена (Македония). За каквото и съединение на поне две от частите не дават и да се помисли. И все пак има един, който не спира да мечтае и не само да мечтае, но и да работи в името на идеалите си против волята на целия тогавашен свят — това е Българинът. Същият този Българин, който преди по-малко от десетилетие застла земята си — бащината си земя — с трупове, но напомни и доказа на света, че християнска България съществува и че нейните синове никога няма да се примирят с робската верига. Този Българин решава да пренебрегне всичките забрани и решения и, като не се съобразява с всемащабните противодействия, да поправи поне отчасти сторената му неправда.

Идва великият 6 септември. Съединението на княжество България с изкуствено създадената Източна Румелия е извършено. Всички, в България и по света, очакват, че ощетената Турция — тя все още е Османската империя — ще потърси правата си със силата на оръжието. Но Българинът не се стряска от заплахата — от двете страни на Балкана всички мъже, годни да носят оръжие, се стичат под знамената; който бива отхвърлен по някаква причина, например най-леко късогледство, веднага се отправя към доброволческите чети. И десетки хиляди мъже крачат с пушки на рамо на юг. Не ги стряскат осъдителните гласове на западните Велики сили. Не ги спира противодействието на Русия, която стига до там, че в тези съдбоносни дни изтегля своите офицери. Нека! Народ и княз като едно цяло застават срещу опасностите. Командването на войската бива поверено на 25-годишни капитани и поручици, които „може и да имат добра теоретична подготовка, но никакъв боен опит“. Давид е готов да се пребори с Голиат!

Противно на всички очаквания, ударът идва не от вековния поробител и враг, а от брата по кръв — славянска Сърбия. Суетният горделивец крал Милан не може да се примири с успехите на довчерашните роби — българите, и насочва своята изпитана в две войни войска, ръководена от опитни генерали и полковници, на изток. Обещава „до седмица да пият бялото си кафе в София“. И как не? Ами че българското командване е оставило само незначителни погранични отряди по сръбската граница, а всичките си сили е съсредоточило на югоизток… Започва великото изпитание (именно то е дало заглавието на романа) на младата Българска държава!

От тук нататък повествованието на Цончо Родев придобива наистина грандиозни мащаби, които могат да мерят ръст с най-епичните творби на световната литература. Изложението е достоверно до пълна документалност — войната е предадена ден по ден и час по час, — но с такива майсторски авторови внушения (нека да си спомним как се предава смисъл на историята според сентенцията на Карл Попър!), че човек чете изтръпнал от вълнение и със сълзи на гордост в очите, загдето Господ го е благословил да бъде българин. И в случая не става дума непременно за великолепния начин, по който авторът е нарисувал изпълнените с омировски подвизи сражения; на мен лично дори по-силно впечатление ми направи разказът за незапомнения поход на войските от южната граница до западната. (Ще си позволя в скоби да цитирам една по-дълга бележка под линия на Родев за споменатия поход — убедена съм, че не ще се намери българин или българка да не изпита национален възторг от това сухо, почти историографско съобщение:

„… походът е описан по легендарния преход на 8-ми Приморски полк. Всичко в него, до последната минута, е абсолютно достоверно. Данните са взети от книгата на швейцарския подполковник Хунгербюлер (…), в чиято обективност никой няма основание да се съмнява. За 36 часа и половина, от които 8 прекарани в почивка, частите са изминали 95 км по въздушна линия или 140 по пътищата, в снежно и ветровито време и през планински терен: постижение, каквото историята на всички войни и на всички армии не познава. Един Наполеонов полк е изминал 145 км за три дни; описаният поход е равен по разстояние, но в два пъти по-кратко време. По сръбски източници (…) от 3000 войници е имало изостанали само 62! Този поход накара някои сръбски историци да кажат с ядно възхищение: «Княз Александър дължеше короната си на краката на своите войници!»“)

И чудото става — като преодолява огромни, направо извън човешките възможности разстояния, българската войска се стоварва върху коварния нападател и в няколко бляскави сражения (те ще станат тема за изучаване от военните теоретици на цяла Европа) му нанасят нечувано поражение. И без да нарушава абсолютната достоверност на описанията, Родев успява със силата на словото си (за втори път приканвам читателя да си припомни думите на Попър) да превърне своя разказ в своеобразен апотеоз на българския войник. „В историческите съчинения — пише например той — Сръбско-българската война много често бива наричана «Война на капитаните». Това име е вярно и не е вярно. Вярното е, че наистина цялото българско командване беше поверено на капитани и поручици без никакъв боен опит, но които показаха безпримерни чудеса от издръжливост, хладнокръвие, невероятна за възрастта им съобразителност, неизчерпаема енергия, желязна упоритост. Не е вярно обаче, че именно тези капитани и поручици решиха войната. Ние пишем «Попов напредна към Брезник», «Савов удържа на левия участък», «Бендерев отхвърли Дунавската дивизия», но това е проста условност. Никой не може да си прави илюзии, че Попов, Савов или Бендерев сами са извършили описваните дела. Извърши ги онзи, неизвестният: Негово Величество безименният български войник. Войната не се водеше от отделни личности, а от Българина, от българската войска, от българския народ.“ (Припомням на читателя, че първото издание на тази книга е през 1969 година!)

* * *

Препрочитах „Изпитание“, когато съзнанието ми трескаво започна да търси аналози в българската литература. (Искам да подчертая, че не търсех такива само и единствено по отношение на Сръбско-българската война. По-скоро ми се искаше да си припомня онези автори, които са успели реалистично да пресъздадат миговете на падения и възторзи, преживени от българския войник, изобразили са народа като участник във войните.)

След Йовковата военна проза (баталните сцени и описанията на българските войници в „Пред Одрин“, „Те победиха“, „Земляци“, „Последна радост“ и др.), не съм чела други творби от българската литература, облъхнати с толкова любов и преклонение пред подвига на обикновения войник, както в „Изпитание“ на Родев. И все пак ще бъде грешка, ако не спомена и името на Антон Страшимиров, изобразил войните в „Бена“, „Без път“ (макар че те разкриват „кризисните моменти в творчеството му“, по думите на литературната критика) и в романа си „Вихър“ (1922). Ако посочвам и неговото име, то е заради разбирането му за народа, отразено в книгите му на военна тема: „Ще погазя и душата си за тоя малък народ: аз го обичам!“. И още нещо, със стремежа си да обрисува Балканската война например, строго реалистично, той създава хроника на една война, прониква в народопсихологията, разкрива нейните проявления по време на криза.

Далеч по-мащабен е обаче Цончо Родев. В „Изпитание“ той е по-проникновен по отношение психологията на българина. В обобщения образ на човека във войнишки шинел, той кондензира чутовната сила на духа и енергията на българина да преодолява трудностите въобще, въпреки времето и неговите противоречия, въпреки преживените ужаси.

Всеки творец е индивидуалност, но съпоставяйки тези автори, ще подчертая, че изградените в „Изпитание“ характери са по-действени и по-естествени, образите — по-живи и пластични, за разлика от Страшимиров например, който е имал стремеж повече да разсъждава, да коментира събитията от войната. Художествеността в романа е ярка като при Йовков („Земляци“, „Последна радост“). Разбира се, тук не правя коментар на жанровата форма — те са съвсем различни (романова структура при Родев, повест и по-обемен разказ при Йовков). И все пак откривам нещо общо между посочените автори (Йовков, Страшимиров и Родев). И тримата показват, че войната за българина е дълг, в който войници и офицери участвуват с ум, сърце и воля. Смея да твърдя обаче, че в българската литература най-широкото, най-мащабното платно на войните, преживени от нацията, пресъздава Родев.

* * *

Читателю, да не би да те въведа обаче в заблуда — да започнеш да си мислиш, че „Изпитание“ е нещо като художествен преразказ на историята на войната. Не, в романа се възвеличават „Българина, българската войска и българския народ“, но те не са представени като безлична маса. Цялото описание се обляга на живи герои (с техните човешки съдби, в различна степен преломени от изпитанието на войната), които ние вече познаваме от встъпителната „мирна част“ на творбата — като се започне от предадения в твърде положителна светлина княз Александър (обратно на господствуващото за епохата определение „немски агент“), премине се през младите командири на армията, та се стигне до редовите хора от народа, представени от учителя Христо Сумров, шопите баща и син Мито и Радой и санитарката г-ца Олга Хаджиспасова. В своята добросъвестност авторът стига до там, че дори съобщава името на редника, станал първа жертва на братоубийствената война. По този начин е получен сполучлив баланс: войната се води и сраженията се печелят от „Негово Величество безименния български войник“, но същевременно „безименният“ има много имена на известни за читателя личности и то не само военачалниците (за разлика от Омировата — „Илиада“, където сякаш само царете воюват помежду си… с едно-единствено изключение, колкото в кръстословиците да съществува понятието „просекът от «Илиадата»“), но от всички нива на войската. Понякога героите на събитията са проследени и портретувани още от първите страници на романа — княз Александър, Мартинов, Рачо Петров, Данаил Николаев, Паница, Христо Сумров, Олга. В други случаи обаче, когато подвигът е извършен от непознат или едва-едва познат герой, авторът не се побоява просто да го грабне и с един замах да го изкачи на подобаващия му се пиедестал. Ето един подобен пример:

„— Остават на нас! — недоволствуваше майор Груев. — Аз не мога да поема отговорността…

— Но аз мога! — отсече Олимпий Панов.

Кой беше той, който дръзваше да поеме върху плещите си риска на поражението? Някакъв легендарен герой? Някой Херакъл, Зигфрид, Ролан или Крали Марко? Някой нов велик стратег, наследник на Александър, Анибал, Цезар или Наполеон?

Не. Олимпий Панов беше просто един българин.“

Силно, запомнящо се и красиво, нали?

Съвсем накратко искам да отбележа, че Цончо Родев се е предпазил и от друга подводна скала — да представи българите като юнаци и ангели, а сърбите като страхливци и дяволи. Той не премълчава пагубната роля на шизофренната амбициозност на сръбското кралско семейство и най-близката им камарила, както и лекомислието (и некадърността) на висшето командване, но и в сръбските редове той е обрисувал положителни образи, които подкупват със своите качества. Нека споменем само главния лекар на армията д-р Джорджевич, който през цялото време е против войната и осмива както вдъхновителите й, така и бездарните й пълководци, но когато тя отива към поражение, той пръв пожелава да иде на първата бойна линия и там да загине. Също генерал-щабния капитан Нешич. И още капитан Катанич (и тримата — исторически личности), показан да извършва може би най-славния личен подвиг в цялата война.

* * *

Малко са авторите в българската литература, успели да доловят и изобразят душевността на героите си, участници в една война. Малцина са тези, успели да пресъздадат реалистично бойни походи, сражения, а в тях да открият човека под войнишкия шинел и да го изобразят в етично-психологически план. А за да бъда още по-конкретна — струва ми се, единици са тези автори, които обглеждат войната и участниците в нея от хуманистична гледна точка, т.е. показват човека и в противника. Иван Вазов („В окопа“), Йордан Йовков („Пред Одрин“), Димчо Дебелянов („Един убит“), а от съвременните български творци до класиците ни можем да поставим и Цончо Родев.

Изкушена съм от мисълта, че бих могла да подкрепя написаното с фактически материал от произведенията на цитираните автори. Възвишеното си човеколюбие Йовков изразява чрез преживяванията си при вида на трагедията на бойното поле. Описанията, които прави, са израз на протеста му към войната изобщо, те са вопъл на страдащото му сърце. В труповете на загиналите турски войници той вижда човека:

„Какво нямаше тук? Ръчни и медни мелници за кафе, джезвета, филджани… После чорапи от дебела груба прежда, фланели, ризи. И ясно, и изведнъж изпъкваше пред мене тъжната интимност на семейството, трагичната участ на бащата. Тия ризи, тия бедняшки прикърпени дрехи, и те са били грижливо сгъвани с треперещите пръсти на някоя любеща ръка, и върху тях са падали едрите, горчиви сълзи на раздялата.“

(„Пред Одрин“)

А Дебелянов, използувайки повода, който му дава намереното писмо до един загинал френски войник, изповядва:

„Кой е той и де е бил?

Чий го зов при нас доведе,

в ден на вихрени победи

да умре непобедил?

Клета майчина ръка,

ти ли го в неволя черна

с думи на любов безмерна

утеши и приласка?

…

Не, той взе, що му се пада,

мъртвият не ни е враг!“

(„Един убит“ — 1916)

Примерите в „Изпитание“, знак за хуманизма на Родев, за отношението му към братоубийствената война, за разбирането му, че човек дори и на война не загубва себе си, запазва разсъдъка си и не се превръща в звяр, са много. Но тяхното внушение става още по-ярко, когато са показани чрез разсъжденията на един сърбин (Катанич) за българите и обратно, например княз Александър и оценката му за проявеното мъжество на сърбите (по отношение на Катанич). Този авторов похват (да се направи оценка на герой, да се характеризира битка през погледа и съзнанието на врага) не е ли всъщност една от „белетристичните хитрости“ на Родев, чрез които съумява да покаже и разбирането си за войната, и вярата си във възможностите на човека — воин да преодолее омразата си към врага, да запази човечността си в ужасите на една война? Тук ще си позволя малко по-дълъг цитат, но струва ми се, той е ярко доказателство за преценката ми:

„Отново взе пушката и се прицели. Фигурата на Мартинов кацна на мушката като учебна мишена — така безразсъдно и глупаво беше извърнал той гърдите си срещу сърбите. Катанич се поколеба за секунда, после бавно сведе Цевта към земята. В сърцето и в мисълта му настана буря, която го сковаваше и парализираше.

Мартин Мартинов беше единственият българин, когото Катанич имаше основание да ненавижда и мрази; единственият, срещу когото би трябвало да може да изстреля смъртоносен куршум без угризения, с твърда и спокойна ръка. На него, Катанич, войната отне всичко — любима жена, щастие, надежди. Отне ги, за да ги захвърли в ръцете на този мъж пред него. В онзи последен следобед в София Олга бе запратила в лицето му не друго, а името Мартинов. Сега един миг, едно дръпване на спусъка и всичко щеше да бъде свършено. Олга нямаше да принадлежи на Катанич, но още по-малко на този, другия.

Но имаше ли право да й го отнеме? В името на какво? На вината, която всъщност беше извън Олга? Или в името на глупавата война, която караше двата народа, неизпитващи никаква омраза един към друг, да се убиват и изтребват?[1]

И друго. Ако натиснеше спусъка, той нямаше да отмъсти на смелия Мартинов — защото Мартинов навярно никога не беше чувал за него, — а на Олга. На Олга, която все още обичаше с цялото си сърце и на която нямаше за какво да отмъщава…

Катанич се усмихна печално, после вдигна пушката и я изпразни към небето…“ (430 стр.)

Ще си позволя да цитирам още веднъж Катанич и оценката му за Мартинов:

„— Не си постъпила добре. Каквото и да е имало между вас, не си постъпила добре. Капитан Мартинов е герой, заслужил вечната признателност на народа ви. Аз самият го видях да извършва чудеса от храброст при Врабча. А на Сливница той лично поведе войските срещу нас и постави началото на края. — Той се усмихна тъжно. — На нашия край…“ (613 стр.)

Посочените примери илюстрират, че Родев успява да открие човека, да види прояви на благородство и възвишеност на духа — както всред българските войници и офицери, така всред врага, дори когато са поставени при неестествени условия като братоубийствената война.

А спомняте ли си „Война и мир“, „Севастополски разкази“ на Толстой, драги мои читатели? Предпочитайки „Изпитание“ на Родев ми се струва, че са възможни паралели и с руския класик. Авторът на българския роман, за когото е тази книга, пресъздал мащабно платно на живота и борбите на обикновените българи, „жертвали се за националната кауза“, в името на Съединението, в борбата срещу врага — сръбския нашественик, е достоен след Йовков в историята на българската литература да издържи паралели с класика на руската литература.[2] Както Толстой успява да детайлизира войната от 1812, похода на Наполеон, Бородинското сражение и т.н., така и Родев детайлно пресъздава в романа си мащабите на една война. Като руския класик, изградил образа на народа си чрез изобразяване изпитанията на човешкия дух по време на война, и Родев е съумял да извиси българина, народа български, чрез проявите на мъжество и героизъм в името на дълга към Отечествето. Родее се хуманизмът на Родев с Толстоевия — читателите, които познават произведенията и на двамата автори, мисля — ще се съгласят с мен.

Има и още нещо, което искам да споделя. С книгата си „Изпитание“ Родев се нарежда до летописците на преживените от българите войни, до класиците ни. Разликата между тях е може би в това, че Йовков например е участвувал във войни (Балканската — 1912, Междусъюзническата — 1913, Първата световна — 1915 — 1918), усетил е близо до себе си смъртта и тогава е пресъздал баталните сцени в творбите си, а Родев не е бил пряк наблюдател, преживявал е единствено разказите на своя баща за сраженията, а е описал войната в романа си така проникновено, изследвал я е така задълбочено, че буди възхищение у читателите. А критиците? Те мълчат… Мълчаха преди 10 ноември, мълчат и сега. Това буди недоумение. За себе си мисля — в недалечното минало мълчанието им е обяснимо, а за настоящия момент — непростимо. Трябва да подчертая, разбира се, че все пак за второто издание на „Изпитание“ отглас имаше във в. „Българска армия“ (от 21 юли 1998 година). Владимир Тороманов в кратка рецензия („Любов и война, война и любов“) дава оценката си на това „увлекателно четиво“. „Авторът е съумял наистина убедително да пресъздаде редица исторически личности и неколцина персонажа, които насищат плътта на епичния разказ с нерв. Заедно с това авторът добросъвестно се опира на исторически извори, за да пресътвори героичното себеотрицание и безкомпромисното родолюбие на войската ни — както като общ израз на господствуващия тогава дух на безкористна преданост към Третата българска държава, така и в отделни образи на генерали, офицери и редови бойци… Цончо Родев е успял да осъществи хармония между документално подплатени исторически събития и житейския път на реални (исторически) и измислени герои. Несъмнено романът на Родев е принос в епичната традиция, развивана само от неколцина съвременни автори. Затова се наложи и да му бъде отделено по-специално внимание.“ (Позволявам си да направя авторски коментар на рецензията на г-н Тороманов. Като критик имам усещането, че редакторската ножица безцеремонно е поокастрила този материал за „Изпитание“. Имам две основания да мисля така: Първо — заглавието. Може би авторът е направил доста по-сериозен анализ на книгата, за да озаглави рецензията си „Любов и война, война и любов“, а в публикацията на в. „Българска армия“ няма нито любов, нито война. Това ми дава основание да си мисля, че редакторът е окастрил и любовта, и войната — да беше променил поне заглавието… И още нещо — самият финал. За да напише авторът, че на този роман е било „отделено по-специално внимание“, ще да рече, че рецензията му е била по-пълна и по-богата… Ако интуицията и окото ми не ме лъжат, то тогава питам се защо е така?)

* * *

Този, който чете моя анализ, а не познава самия роман, не бива да остава с впечатление, че книгата е само някакво (по-сполучливо или по-несполучливо) преразказване на перипетиите на войната. Тоест, че е очерк за войната, а не роман, не белетристика, Ако се е създало такова впечатление, бързам веднага да го разсея — „Изпитание“ е роман с всичките белези на голямата литература. По строеж. По конфликти. По ярки, запомнящи се образи. И по сюжетни линии — толкова много и така гъсто преплетени, че не могат да бъдат не само анализирани, но дори изброени. Между тези безбройни сюжетни линии като че ли най-ярко се откроява и запомня класическият „триъгълник Гудрун“[3] — капитан Мартинов, капитан Михаило Катанич и Олга Хаджиспасова. Но всъщност триъгълникът е само привиден, Цончо Родев е съумял да се предпази от твърде изтъркания литературен стереотип. Защото в истинската му форма, както тя е утвърдена през столетията, в „триъгълника“ българинът Мартинов и сърбинът Катанич би трябвало да се борят помежду си за жената, и именно тази тяхна борба да бъде основа за повествованието. Докато в „Изпитание“ няма нищо подобно. В „Изпитание“ двамата прекрасни мъже — равностойни по героизъм, но напълно различни по характер — са влюбени в Олга, обаче любовта им, благородна като на средновековни рицари, не ги въвежда в битка на самци за женската, а напротив — всеки от двамата уважава и дори изтъква качествата на другия. И на практика „триъгълникът Гудрун“ съществува само дотолкова, доколкото двамата съперници просто предоставят на Олга да направи сама, без насилие и без внушения, своя избор. А в тяхно лице войната е показана в целия й отблъскващ образ — опустошителна за всички.

Трябва да уточня: опустошителна за отделните човешки съдби, но триумфална за България, за националната кауза на Българина. Или както ще го каже един австрийски дипломат (цитатът е автентичен):

„Всъщност вие трябва да сте благодарни. Войната беше изпитание, в което вие, българите, доказахте на света, че сте нация; доказахте, че сте достойни за свободата си. При топовните гърмежи на Сливница в България се роди истинското понятие за отечеството. Седми ноември хиляда осемстотин осемдесет и пета година (датата на българската победа при Сливница — б.а.) е денят на възмъжаването на българския народ“.

* * *

Давам си сметка, че представих „Изпитание“ като едно от върховите постижения на най-новата ни литература въобще, и не се отказвам от думите си. Романът действително е една майсторска творба, която би правила чест на която и да е национална литература. Но все пак аз съм склонна да отправя известни критични бележки към Родев. Те биха се свели до една формулировка: книгата е написана от интелектуалец за интелектуалци, а не за широк кръг читатели от поне средно ниво. Думата ми е за допуснатите извънредно голям брой понятия, примери, паралели и специализирана терминология, за които авторът не е сметнал за необходимо да ги обясни, а те са наистина за уровена на тесния специалист. Лично аз зная кои са Елисавета (днес се връщаме към истинското й име: Елизабет Първа) и руската Екатерина Втора Велика, но не разбрах намеците за девствеността на едната и за фаворитите на другата. Учила съм, разбира се, за Александър Македонски, но не знаех, че в моменти на алкохолно опиянение трошал главите на обкръжените си. Името на Валтер фон дер Фогелвайде намерих в енциклопедията, но не проумях подхвърлянето за незаконните му деца (открих смисъла му едва от една бележка под линия в друга книга на Родев — „Пиратът“). Затова пък не намерих никъде обяснение на понятието „Пиемонт на Балканите“. И прочие, и прочие. Неизяснените термини не са само из областта на историята. От останалите сфери ще посоча един-единствен пример: икономическата форма на разплащане „al pari“ — нейното обяснение не намерих в нито една от съвременните енциклопедии, които ползувам, и едва в по-старата на Братя Данчови (1936) и в речника на чуждите думи на Ст. Младенов (1932) успях да разбера значението й. При това аз имам самочувствието на квалифициран читател; как ли се справя по-обикновеният, по-редовият от мене?

А втората, съществената част на романа изобилствува с военна терминология, за която съм убедена, че би затруднила дори професионален военен (поради нейната известна старинност). Фортификация, ескарп и контраескарп, релация, бруствер, парапет (за оръдие или батарея), редут, люнет, бастион и т.н. — нито едно от тези понятия не е обяснено (евентуално под черта) от автора. Не ги намерих и във всичките мои енциклопедии, речници и справочници.

Когато четох романа с молив и бележник в ръце, бях с намерение да включа в този раздел още една критична забележка — премногото изрази на чужди езици; най-вече френски и немски, по-малко руски (вярно е, че руските дипломати и висши служители, а и офицерите в България са разговаряли предимно на френски език), още по-малко, но също се срещат италиански, английски и чешки. Бях с намерение, казвам, независимо, че авторът за разлика от цитираните по-горе исторически и военни понятия навсякъде ги е придружил с преводи под черта. Но причината да се въздържа да посоча като слабост на книгата чуждите текстове не са споменатите преводи, а едно странично проучване, което направих за София през описваната епоха. Тогава в столицата на младата ни държава буквално са се стичали потоци от чужденци от четирите краища на Европа — търговци, аферисти, ресторантьори, журналисти, предприемачи, авантюристи от всякакъв вид и разред и какви ли още не. И тъй като не всички са могли да се адаптират бързо към нашия труден за изучаване език, София е представлявала в езиково отношение един нов Вавилон. Верен (както обикновено) на историческата правда, Цончо Родев и този път е отразил действителността, съзнателно поемайки риска да намали четивността на своята творба. Но както веднъж сподели с мен, той все пак е направил известен компромис в полза на читателя. Началното му намерение е било всички разговори на чужд език както в София, двойно повече в Белград, да предаде изцяло на съответния език. Но навреме си е дал сметка, че така извънредно много ще утежни повествованието. И е решил да избере една, така да се каже, междинна форма: началото и края на дадени по-дълги реплики е написал на чуждия език, докато същината, средата, е на български — така читателят със съвсем малко усилие ще си даде сметка, че се е разговаряло всъщност на френски или немски, но за негово улеснение част от изказванията е на родния ни език.

Лично аз съм благодарна на писателя за този компромис.

* * *

Приблизително по времето, когато довършва ювелирната работа над романа „с най-тънкото длето“ (негов израз), в дома на своя „баща в литературата“ Георги Константинов Цончо Родев среща третата светла личност, която ще го подпомогне в пътя му към успеха — Митко Яворски. Те са приблизително на една възраст (Яворски е само няколко месеца по-голям), прекланят се пред личността на Георги Константинов, изпробват си силите в писаното слово и до тук свършва общото помежду им. Защото Митко Яворски е бивш партизанин (по чудо е оцелял в битката при Балван), действуващ полковник е от армията и Константинов го представя като главен редактор на Военното издателство — длъжност, за която се изисква не политическа бетонна плоча под краката, а политическа канара. Тоест пълна противоположност на битността на „политически непригодния“ Родев. Въпреки това Цончо Родев не се удържа и възкликва: „От Военното издателство?! Е, аз очевидно нямам място тук…“ Полковникът срещу него вдига вежди: „Да не сте Цончо Родев? — И когато получава потвърждение, продължава: — Случаят с Вашата книга възникна почти веднага след постъпването ми в издателството, когато аз още не можех да се ориентирам в събитията. Но когато разбрах… Да, откакто разбрах, изпитвам само едно чувство — срам. Предлагам Ви, докато сме живи и се срещаме, никога да не отваряте дума за тази позорна случка.“ Родев още стои със зяпнала уста, когато другият го пита: „Излязла ли е книгата? Не? Тогава още утре ми я донесете в издателството.“ Оказва се, че тя вече е приета за издаване в Пловдив. Митко Яворски махва с ръка: „Нищо. Когато имате готово нещо друго, донесете ми го. Стига да е с качества, с литературни качества, аз ще се погрижа да не се повторят предишните мръсотии…“ Тук се намесва Георги Константинов: „Митко, Родев току-що е завършил един голям документален роман за Сръбско-българската война.“ Бившият партизанин разперва доволно ръце: „За война? Толкова по-добре — съвпада със спецификата на нашето издателство. Обещавате ли, другарю Родев, че ще предложите романа първо на нас?“

Ето как става така, че, преписан на чисто (ръкописът е излязъл точно 900 страници), романът бива депозиран във Военното издателство. В този момент пътят му изглежда застлан с рози — никой не подозира какво изпитание ще се окаже издаването на книгата „Изпитание“.

След няколко месеца се получава скромен плик с печата на Военното издателство. Оказва се, че съдържа рецензия за „Изпитание“, подписана от „другаря Е.“: 900 страници ръкопис „другарят Е.“ е отразил в само 40 машинописни реда. Предадена в две изречения, рецензията се свежда до следното: „Романът «Изпитание», написан на всички европейски езици, не е лош. Можем да го издадем (тук «другарят Е.» говори като вътрешен човек в издателството), ако авторът го сведе до 150 страници.“ Изумен, Цончо Родев изтичва при Яворски: как може за една творба на изкуството да се говори като при месаря „Отрежете ми 600 грама“! Ами че това е все едно съответният „другар Е.“ да е казал на Достоевски: „От «Братя Карамазови» нека да остане само Альоша Карамазов и ще издадем книгата.“ Митко Яворски има известен недостатък в зрението и, изумително деликатен по природа, за да не смущава събеседниците си, при важни разговори дърпа косата си над дефектното око, та заприличва на Гео Милев от познатите му портрети. Сега той дълго тегли русоватия си перчем над челото, докато с известна несигурност обещава: да, нелепо е, той ще разговаря за това с „другаря Е.“ По-късно Родев ще разбере по околни пътища, че „другарят Е.“ е с толкова партийни заслуги, че и с толкова високо положение в партийната йерархия, та дори един бивш партизанин стои мирно, когато говори с него.

Разговорът между двамата се състои. Никога не се разбира съдържанието му, но резултатът става ясен веднага: високомерната търпимост на „другаря Е.“ към романа се е превърнала в съвсем откровена ненавист. „Ще има още ядове от него — обещава Яворски. — Но в моя власт е да дам книгата на външен редактор. И каквото отсъди той, това ще бъде.“ Цончо Родев предлага веднага: „Нека да е Георги Константинов. И двамата го познаваме, и двамата вярваме безрезервно в него — няма земна сила, която да го накара да измени на мнението си от разни симпатии или антипатии. Той да бъде съдникът.“

Георги Константинов приема задачата, макар и с уговорка — ще работи по ръкописа успоредно със служебните си задължения към издателството. Което ще рече: не чакайте да привърша много скоро.

Обратно на предсказанието му, той повиква автора още преди да е изтекъл пълен месец. По стълбите към дома му Цончо Родев се застига с Яворски — възрастният мъдър и честен човек е пожелал да говори едновременно с двамата. Гостите заварват Георги Константинов видимо развълнуван, че и с издайническо подсмърчане. „Тази е най-хубавата книга, която съм прочел през живота си на ръкопис — започва той веднага. И се обръща към автора: — Родев, четох я буквално ден и нощ, зарязвайки всичко останало. Не съм изменил нито една дума, не съм задраскал нито един ред. Тя не бива да се съкращава на никаква цена, пък най-малкото с брадва, както е съветвал «другарят Е.». Но аз те моля: не я съкращавай, а просто изстискай от нея всяка думичка, за която прецениш, че може без нея. Както ми я донесеш, така и ще я разпиша за печат, без дори да сверявам с първообраза. А ти, Митко, знай, че ти се предлага да издадеш един роман, който ще остане като крайъгълен камък в нашата литература.“

Минават месеци на „изстискване“, в тях поне десет пъти се налага Цончо Родев да изтича до Константинов (тогава живеят сравнително наблизо) за мнение или съвет. След още няколко месеца книгата отново е преписана на чисто — сега е 777 страници. И Георги Константинов изпълнява обещанието си — веднага я подписва за печат, че и я благославя при това. Яворски от своя страна я придвижва веднага по съответния служебен ред. Но и тримата са се лъгали, ако са смятали, че тя вече е поела към печатницата — някъде по пътя й стои „другарят Е.“. (Цончо Родев така и не е разбрал, какво е било точното му положение в механизма на издателството.) Той не посмява да противоречи на авторитет като Георги Константинов, но този път ударът му е насочен в много по-специфична посока: „Липсва не достатъчно, а каквато и да е партийност в романа…“ Но каква партийност, за Бога — ругае Родев, — събитията в романа са почти цяло десетилетие преди създаването на социалистическата партия!… Учителят Сумров (един от главните герои на книгата — б.а.) като библейския Йов е засипан от какви ли не нещастия, което съвсем естествено го прави податлив на внушения за социална справедливост — това го има в романа. Той получава и чете „Съвременний показател“ на Благоев, а да не говорим, че в „Журнала“ на Благоев думата „социализъм“ изобщо не е спомената нито веднъж. И всъщност тук е благодатният литературен момент: идва ли часът на изпитанието за България, хора от всички слоеве и с всякакви Политически убеждения — десни, леви, центристки, монархически, антимонархически — се изправят рамо до рамо в името на Отечеството. „А Благоев? — ехидно не се примирява «другарят Е.». — Благоев също участва във войната като доброволец, а вече е изграден социалист!“

„Тази книга трябва да излезе, Родев — казва му Георги Константинов, когато, огорчен до дъното на душата си, Цончо Родев му предава новите затруднения. — Ти нямаш право заради някакъв глупак да лишиш българския народ от нея.“ Но авторът си има своите аргументи: „Това вмешателство променя самата концепция на романа. Той трябва да покаже как за българина националните идеали са над всякаква партийност, докато «другарят Е.» иска от мене да принизя нещата именно до някакви партийни истории…“ Константинов разперва немощните си ръце: „Направи го заради мене. Пък аз те уверявам — българският читател е толкова интелигентен, че ще усети изкуствената, кръпка върху хубавата дреха и ще я елиминира в съзнанието си.“

Кръпката е лепната — учителят Сумров и Благоев се запознават на Пловдивската гара и в продължение на няколко страници се заканват как един ден ще основат „партия на българските социалисти“. Но — съзнателно или не — тя е така очебийно пришита като чуждо тяло, че само слепият няма да го забележи.

(Една бележка от мене, автора на книгата в ръцете на читателя. Лично аз реших и направих експеримент: в буквалния смисъл на думата изрязах съответните страници от един екземпляр на романа. Давам честна дума — извършената от мен „ампутация“ изобщо не се почувства, дотолкова изкуствено са били пришити тези страници…)

Смятате, че изпитанията на романа „Изпитание“ са свършили до тук? Уви, нищо подобно — ненавистта на „другаря Е.“ все още не е задоволена. Как? — удря той по масата. — В епилога събитията в романа достигат докъм 1891 година. А именно тогава е създадена БКП. Как може такова събитие да се окаже неотбелязано? Ами че това е направо антипартийна дейност…

Този път, напълно съкрушен, Цончо Родев е с намерение да изтегли романа си и да го изгори — дотолкова се чувства погнусен от тези редакторски издевателства. И отново се намесва Георги Константинов: „Заклевам те да направиш и този компромис, Родев. Този път не заради мен — моля те в името и за доброто на българския народ! — И подир пауза, в която позабърсва очите си, продължава: — Слушай, Родев. Българският народ има три евангелия: «Под игото» на дядо Вазов, «Железният светилник» на Талев и «Изпитание». Ти нямаш право да лишиш народа от едно от неговите евангелия!“

Без да се е наговарял с Константинов, Митко Яворски съветва същото, макар и по друг начин: „Кажи му аго…, Родев. Познавам «другаря Е.» — това не е човек, а хиена. Не му ли кажеш «аго», ще те гони до дупка и ще те разкъса. Щом един Димитър Димов можа да направи компромис за «Тютюн», трябва да намериш сили да го направиш и ти. При това чисто политически ти си къде-къде по уязвим от Димов…“ И внимание: това го казва човек, който в буквалния смисъл на думата е лял кръвта си в името на своите идеали!…

Появява се нова кръпка в ръкописа — в самия край на епилога Сумров, вече инвалид от войната, се готви да отиде на Бузлуджа и там с Благоев да основават партия. Този път кръпката е по-малка по обем — една непълна страница. Но също така преднамерено съшита с бели конци: изличиш ли я по някакъв начин — все едно, че никога не е била.

Тримата по отделно и тримата заедно — Родев, Константинов и Яворски — със затаен дъх очакват поредната реакция на „другаря Е.“. Този път тя се позабавя. „Другарят Е.“ е затруднен романът просто не позволява да му се налее повече партийност… освен ако не се лепне такава безсмислица, че — например — битката на Сливница да е била „за“ или „против“ комунистическата идея. Е, в заслепението си „другарят Е.“ не стига чак дотам — той е лош, зъл човек, но не е глупак.

Най-сетне усилията му раждат нещо: „Идеология, другарю Родев, липсва идеология. Ей такава на̀, написана черно на бяло. Ама какво си представлявате Вие? «Един призрак» вече тридесет и пет години броди из Европа, а такъв буден човек като Христо Сумров, утрешен завършен комунист, идеологически е само на нивото на «Съвременний показател» и на един личен разговор с Димитър Благоев. Не стига, другарю Родев, не стига. Без идеология не мога да пусна книгата Ви.“

Този път Георги Константинов не намира морални сили да въздейства на своя „литературен син“ — нелепостта е достигнала своя Еверест. Но странно — сега по-спокойният от двамата е Цончо Родев. По-спокоен и обзет от мрачна решителност; може би това е същата решителност, която преди малко повече от половин век изпраща баща му и неговите четирима братя да воюват за свободата на Македония. „Какво си намислил да правиш?“ — пита със свито сърце Георги Константинов. „Ще сложа идеологическа сол на манджата — с непоколебим глас отговаря Родев. — Но не щипка солчица, както прави добрата стопанка, а ще изсипя цял чувал в тенджерата. — После, подканен от погледа на своя «литературен баща», обяснява: — Помните ли онова място в книгата, другарю Константинов, където Стамболов и Хаджиспасов откриват в собичката на Христо Сумров «журнала» на Благоев? Благодарение на който долавят наченките на левичарските убеждения на учителя? Да? Е добре, сега към «журнала» ще прибавя и «Капиталът» на Карл Маркс.“ Бивш радикал, Георги Константинов не е твърде „на ти“ с историята на комунистическото движение. И затова само гледа с неразбиращи, питащи очи. „Вижте, другарю Константинов, през пролетта на 1885 година, когато двамата първенци са в дома на учителя, “Капиталът" изобщо не съществува. До тогава Маркс е издал само кратичкото „Встъпление“ към своя труд. Едва през есента на същата 1885 година Енгелс (защото Маркс междувременно е починал) издава втората част, а третата излиза едва десетина години по-късно. Така че „дебелата книга“, която ще сложа на това място в романа, тогава въобще я няма под слънцето!" Георги Константинов го гледа вторачено: „И какво ще спечелиш от това, Родев?“ Другият свива рамене: „Надявам се, че «другарят Е.» също като Вас няма да забележи мистификацията. И ще последва литературен, а може би и политически скандал, в който ще разкрия гаврата, която редакторската институция упражнява върху авторите.“ Мълчание. И после: „Даваш ли си сметка, че това ще означава литературното ти самоубийство? А при твоята биография, може и да не е само литературно…“ Родев отговаря с въпрос: „Кой беше казал, че «по-добре честна смърт, нежели робско съществувание»?“ Нова порция мълчание. „Виждам, решил си го. Какво мога да направя за тебе?“ Родев има готов отговор, той е дошъл с него: „Да ми дадете дума, че никому и при никакви обстоятелства няма да издадете този наш разговор. Той трябва да остане завинаги само между Вас и мене.“ Благородният възрастен мъж кимва и изрича просто: „Имаш думата ми.“

(Георги Константинов удържа на дадената дума и тайната на разговора им след няколко години отива в гроба заедно с него. Но може би друг един човек открива по собствен път истината — Митко Яворски. Когато Цончо Родев отново занася ръкописа в издателството, първо показва новите страници нему. Яворски ги изчита, хитричка усмивка свива устните му, а пръстите по-продължително от друг път дърпат кичура коса над окото: „Виж ти, виж ти — казва като на себе си. — Браво на тоя даскал Сумров, бе. Чете «Капиталът» още в началото на осемдесет и пет година…“)

Както читателят разбира, Цончо Родев осъществява безразсъдното си намерение. А се оказва и добър психолог — „другарят Е.“ не забелязва заблудата. И е доволен от себе си — най-сетне вади химикалката и подписва книгата за печат.[4]

След неизбежните две години на чакане книгата най-сетне (в 1969 г.) излиза от печат. Както е правил няколко пъти досега, авторът благоразумно отива да погостува на роднините си в село Т. — там да изчака първите пристъпи на бурята.

Но о, чудо! — буря изобщо не последва. Тъй наречените корифеи на българската марксическа мисъл, а също и партийните вождове (мнозина от тях получават екземпляри от книгата, изпратени им служебно от издателството), дотолкова познават историята на своята „Библия“, че изобщо от тогава, та до днес не забелязват заблудата, в която е дръзнал да ги въведе този „политически непригоден“ Цончо Родев. При това положение той, когато идва време за второто издание на „Изпитание“, след дълго умуване решава да остави „дебелата книга“ до прозореца в собичката на Сумрови. И фактически сега, в момента, аз за пръв път разкривам „urbi et orbi“[5] тази литературна — и не само литературна — мистификация, след като тя тридесет години е вървяла между хората…

Благодаря на Цончо Родев, че ме сметна достойна да се довери първо на мен!

* * *

„Краят увенчава началото“, гласи една стара поговорка. Същото следва да се каже за по-нататъшния път на романа „Изпитание“.

Не, не става дума за някакво триумфално шествие по страниците на пресата, отредени за литературна критика. В случая е обратното, но този път не е онова гузно мълчание и „или лошо или нищо“, което е част от творческия път на Цончо Родев. Причината е онази, от която той се е страхувал още преди да започне да пише книгата — отношенията с Югославия. Само месец и половина след излизането на „Изпитание“ възниква поредната криза в тези отношения и правителството въвежда генерално „табу“ над пресата и радиото — никога, по никакъв повод и в никаква форма да не се споменава „Югославия“, „Сърбия“ и т.н. (Което между другото ще рече, че ако издаването на романа по някакви обстоятелства се беше забавило с 5–6 седмици, той може би никога нямаше да види бял свят.) Дори една рецензия на Георги Константинов — тя е нещо като малка студия — му е върната заради общата забрана.

Получава се малко карикатурна ситуация — официалната критика мълчи и се спотайва, докато читателската публика по своему аплодира книгата, която е разчупила наложените от режима правила на безродство и криворазбран интернационализъм. Че изданието се разграбва, е излишно да споменавам — „Изпитание“ е в конфузно малък за времето си тираж. Но от това пък веднага става своебразен „бестселър“. Изкрадват я от библиотеките. Само година след отпечатването, на полулегалната софийска „борса“ на библиоманите (зад „Княжевската спирка“ на трамвая) достига фантастичната цена от 150–200 лева (само за сведение ще кажа, че средната заплата за 1970 г. е под 130 лв.). Възторжени писма се стичат в пощенската кутия на семейство Родеви. Тъй като има цензура на писмата — и особено на писмата от чужбина — Негово Величество Симеон II използва скрити канали, за да изпрати на автора няколко възторжени и благодарствени реда за „Изпитание“, приподписани и от царица Маргарита, — неизвестно как книгата е стигнала до Мадрид и царят откликва с топли думи към онзи, който е дръзнал да се опълчи срещу антибългарщината. (Кратките редове са написани върху снимка на царското семейство. Видях тази снимка. На нея цар Симеон е още с гъста коса, князете са момчурляци в ученически години, а княгиня Калина е толкова мъничка, че седи на стола до баща си, без да му пречи с това. — Б.а.) Минават години и години, а за „Изпитание“ не спира да се говори. По времето, когато романът би трябвало да е вече позабравен, в един разговор „Общуваме ли с книгите?“, организиран от в-к „Труд“ (г. ХХХ, бр. 9057), инж. Мария Димитрова, конструктор в Завода за телеграфна и телефонна техника, казва: „… С най-голямо удоволствие чета историческите романизирани произведения, романите на Цончо Родев например. Целият отдел запалих да прочете «Изпитание» и «Черният конник».“ А библиотекарката на същия завод Ана Бонева допълва: „И много съжаляваме, че «Изпитание» няма второ издание“. Четвърт век след издаването на романа в една вестникарска анкета (в-к „Дума“, 28 ноември 1994) ученикът(!) Радослав Марков заявява: „Любимият ми роман е «Изпитание» от Цончо Родев, но той в момента не се намира по сергиите. Издаван е отдавна.“ Удивителната по-горе поставих аз — анкетата показва, че книгата е предпочитано четиво не само за ветераните от войната, които неизменно започват разговорите си с „Абе ти в кой полк си служил?“, а е намерила място и в сърцата на съвременното най-младо поколение… А и как иначе… „Изпитание“ е книга, синтезирала в себе си настроенията на една нация. Тя е автобиографията на една война. Сложна смесица от героично и възвишено, високонравствено и хуманизъм, романът е възторжена прослава на българина във войнишки шинел — на неговата духовна гордост, жертвоготовност и патриотизъм.

Художествената й сила е във вътрешно-логично обоснованите (и обединени от авторовата мисъл) героични усилия на колектива (колективни подвизи), проявите на лична храброст и мъжество, в името на националните идеали, срещу дехуманизацията на човешкото общество.

Героиката на времето е съчетана в книгата с философско авторово разбиране за българина и неговата роля в хода на историята.

Да сътвориш широко епично платно на една война, да пресъздадеш пулса на времето, да накараш читателя да ти повярва — това е изкуство. Изкуство е да уловиш невидимото у човека, да сътвориш образи на герои от плът и кръв, да проникнеш в интимния им свят. Родев успява. Успява да покаже безкористния патриотизъм на българския войник, но и героичните прояви на врага. Майстор на портретуването, на баталните сцени, той разкрива трагиката и възторга на времето, живеца на епохата в романа „Изпитание“.

Книгата наистина може да бъде наречена „литературен паметник на героите и събитията от първите години на Третата българска държава“.

Щастлива съдба за една книга, пътят на която е бил застлан с толкова тръни!

Щастлива отплата и за автора, който, за да даде на българите опорна точка за националното им самосъзнание, е заложил не само творческата си кариера, а може би и много повече…

[1] Подчертаното е от мен. — Б.а. ↑

[2] Димитрова Е. Военната тема у Йовков и Толстой. В кн. Йордан Иовков — нови изследвания, С., БАН, 1982, с. 207. ↑

[3] В литературната теория е прието двата познати любовни триъгълника да бъдат наименувани с образци, заимствани от германо-скандинавската митология: „Гудрун“ (женско име) е налице, когато двама мъже се борят за любовта на една жена, и „Зигфрид“, когато две жени са в (понякога смъртно) съперничество за мъжа, в когото са влюбени. — Б.а. ↑

[4] Цончо Родев ме помоли изрично да спомена, че фигуриращият в издателското каре на първото издание на „Изпитание“ „контролен редактор Николай Павлов“ не е „другарят Е.“. Тъй като изданието е с външен редактор, Николай Павлов само е бил натоварен да следи от името на издателството хода на издателската и печатарската работа. — Б.а. ↑

[5] „На града и на света“ (лат.) — папски благослов; преносно — навсякъде, на всеослушание. ↑

Пета глава
Как се строи… роман

Три пъти мери, един път режи.

Пословица

В строителството има един участник, който е много онеправдан. Защото неговият дял от свършената работа просто не се забелязва (с изключение от очите на тесните специалисти, разбира се). Този участник е инженерът.

Когато застанем пред една хубава сграда, ние се възхищаваме на архитекта, на строителите, които са осъществили неговите планове, дори на качеството на строителните материали, но по неписано правило не се сещаме за онзи, инженера, без чиито изчисления тази сграда не би се извисявала пред погледите ни. Или би се сринала при първата буря. Инженерът не се занимава с „виждания“, не си скицира разни фасади, колонади и фронтони. Той си седи до бюрото, неговото „оръжие“ е калкулаторът и задачата му е да превърне идеите на архитекта в нещо толкова солидно, че да устои на всички земни и небесни изпитания, включително и изпитанието на времето.

Почти съвсем същото е и в белетристиката, само че тук няма разделяне на архитектурната от инженерната дейност, а подобно на античните строители като Каликрат или на нашите възрожденски майстори като уста Кольо Фичето един и същ човек създава и проекта, и изчисленията. Акцентувам върху белетристиката, защото в поезията не е така. Поетите „улавят мига на вдъхновението“, стихотворението „се ражда“ някак от само себе си и не се нуждае от инженерна дейност. Е, ако поетът не създава „Ад“, „Чайлд Харолд“ или „Евгений Онегин“, естествено. Блестящо замислени сюжети се провалят, ако върху инженерната маса на писателя не е изпипана онази конструкция — без значение дали ще я наречем фабула или композиция, — която ще остане невидима за читателя, но която ще осигури стройността, привлекателността й, в края на краищата, стабилността на цялото. В световната и в нашата литература подобни примери на провали от този род — колкото искаш.

Този „инженерен“ дял на творческия процес няма нищо общо с музите. Той е по математически хладен, разсъдъчен, стъпил с два крака на земята. И колкото е по-добре извършен, толкова повече читателят смята, че на̀ — всичко се е родило едва ли не от само себе си. И изобщо не усеща, че зад плавно течащото повествование е заложена една строга като математическа формула строителна дейност.

* * *

Дори и най-злонамерените критикари на Цончо Родев му признават дарбата да композира книгите си (напр. Мих. Топалов, „Лит. фронт“, бр. 7 от 12.2.77: „… една фактически безукорна фабулна канава“, или К. Апостолов в същия вестник, бр. 15 от 15.4.82: „Авторът, личи, е вещ в занаята си, умее да композира…“). Това абсолютно специфично умение на писателя — не само на Цончо Родев, но на всеки добър белетрист — винаги е будило в мен изключителен интерес. И за да отговоря на себе си, пък и да го разясня на тебе, читателю, се обърнах с въпрос към Цончо Родев. За да не преразказвам, ще цитирам съответната част от писмото му, с което той отговори на този и някои други мои въпроси:

„Разбира се, да се събере материала (историческия, върху който ще «легне» бъдещият роман — б.а.) съвсем не означава от него да се получи книга, роман. Трябва той да се обработи, да се композира, да се превърне от документация в сюжет, да се намерят героите, които да носят този сюжет и т.н., и т.н. И тук стигаме до нещо, което близките ми, макар да са били свидетели на целия ми творчески път, тъй и не можаха да проумеят. А именно: че не писането е трудното, ами точно това композиране на книгата. Външно — нищо. Лежа на канапето и зяпам тавана. Но всъщност то е труд, изумително тежък труд. За цял ден такъв труд аз (ако ми върви) измислям всичко на всичко една глава на книгата, която работя. Ала това е опростенчески казано. В действителност аз трябва най-напред да избера една от стоте възможни глави — по вътрешното ми чувство най-подходящата. После мислено я разработвам цялата, от игла до конец — събития, сблъсъци, диалози, всичко. И за да се подпомогна за времето, когато ще я пиша, аз само си вземам няколко реда напомнителни бележки. И вечерта съм буквално грохнал, съсипан от умора. Да, но затова пък когато дойде времето на писането, аз съм съвсем готов: зная книгата практически наизуст и ми остава само техническото изписване.“

Като си давам сметка, че малко ще се отклоня от темата си, ще цитирам още няколко реда от този любопитен пасаж на писателя — те просто осветляват механизма на творческия процес при него:

„Е, с това не свършва, естествено. Когато този груб ръкопис е готов, аз първо го прочитам «като роман» и доодялвам грубо, с топор онези грапавини, които най-много са ме подразнили. А сетне вземам най-тънкото длето и чета и коригирам вече дума по дума. Може да Ви се види смешно, но чета и на глас (за това никога не го правя в присъствието на друг човек, стеснявам се); искам да звучи плавно, гладко, сякаш всичко се е изляло за една нощ. И чак тогава идва преписване то на чисто.“

Какво излиза? — Че дарбата си е дарба, тя е Божия работа, ала дарбата е нищо без „труд, изумително тежък труд“. Съвсем в духа на пословицата, която избрах за мото на тази глава. Това го казвам за поука на онези, които ще си кажат някой път: „Ами че колко му е — ще седна и аз да надраскам един роман…“

* * *

Бях чела някъде, че съществували 36 начина да се напише една книга (проза). Ни повече, ни по-малко. В момента този въпрос никак не ме интересува. И няма да занимавам читателя с него. Искам обаче да изтъкна, че Цончо Родев владее със сигурна ръка поне пет-шест от тези начини за построяване на творбите си. Ето ги:

Авторът е свидетел на събитията и разказва като всезнаещ очевидец. Това всъщност е, според мене, класическият строеж на една белетристична книга: авторът вижда всичко, чува всичко, той даже чете мислите на героите си и въз основа на това развива по-дребно или по-едромащабно изложение на замисления сюжет. Този композиционен похват Цончо Родев владее до степен на еквилибристика — поемам риска да употребя суперлативната форма виртуозно (на тази негова Божа дарба ще се върна още един-два пъти в книгата си). Владее го във всичките му мащаби: малката форма (всичките му разкази в „Една торба ключове“ и „Отмъстителят“), средната (десетте новели в „Отгласи“), едромащабната („Черният конник“, „Двама против ада“, „Пиратът“ и др.) и свръхмащабната форма („Изпитание“ и особено колосалната трилогия „Тътени“, „Бурята“ и „И стана ден“).

„Аз-форма“ — героят разказва в първо лице собствените си преживелици. Този строеж, който по-приляга на приключенско четиво, писателят е използувал извънредно успешно в четири от петте новели на сборника „Съкровището на Лизимах“.

„Аз-форма“ — писателят със собственото си име участвува в събитията и ги разказва. Такова повествование е присъщо на мемоарите и пътеписите — лично аз зная само един случай, когато авторът участвува с името си в измислен сюжет (Съмърсет Моъм, „Острието на бръснача“). Също и този строеж на композицията не е чужд на Цончо Родев — използувал го е в очерковата си книга „Отвъд синия праг“ (която съдържа и автобиографични елементи).

Двама (или повече) разказват и осветляват едно събитие откъм две (или повече) гледни точки (един широко познат пример: „Време разделно“ на Антон Дончев). Цончо Родев си е послужил успешно с тази форма в новелата „Потъналият град“ (в споменатия сборник „Съкровището на Лизимах“); в нея трима участници — археолог, журналист и геолог — водят и действието, и разказа, като всеки е запазил специфичния си начин и на възприемане събитията, и на изразяване. (Любопитна подробност: редактор на тази книга е… Антон Дончев.)

Свидетел на събитията разказва. Позволявам си да изразя мнението, че това е една от най-трудните форми на белетристична композиция — освен майсторство при фабулирането тя изисква и извънредно силно въображение, за да се отведе разказвачът-свидетел като участник във всички сюжетни ситуации. Свидетелят наглед описва в първо лице своите преживелици, собствения си роман, обаче авторът съумява да го постави в толкова и такива ситуации, че той всъщност е само вплетен в главната сюжетна линия на творбата и я разказва, и я осветява от всички страни. Интересно — а може би и многозначително — е, че Цончо Родев е дръзнал да избере именно този много мъчен от 36-те начина, за да построи първата си (написана) книга — „Наричаха ме Желязната ръка“. В нея героят Тодор с прозвището „Желязната ръка“ наистина разказва уж мемоарно личния си роман от детството чак до дълбока старост, а на практика дава описание на почти цялото въстание на Ивайло.

Животоописание. Този вид повествование намираме в биографичната повест „Светослав Тертер“. Според мен книгата е повече повест, отколкото биография. Цончо Родев не е започнал разказа си от раждането на своя герой (и очевидно един от историческите му любимци — за това ще стане дума в следващата глава) и да го следва до смъртта му. Не, той с няколко щриха е обрисувал злощастното детство на Светослав, после същинското изложение обхваща само няколко години от живота му (и точно с „права̀та“ на повест това изложение изобилствува с измислени случки и лица, необходими за развитието на действието и обрисуване личността на главния герой), а всичко нататък завършва наистина не така изведнъж и неочаквано като „Петър Първи“ на Алексей Толстой, но с един сбит и по стил приближаващ се до историографията епилог.

Героят на романа е в две роли. Цончо Родев проявява истинска слабост към този сюжет. Първата му (издадена) книга „Черният конник“, „Човекът без сянка“, „Пиратът“ са все разновидности на това фабулиране. В някаква степен към тях може да бъде присъединена и „Светослав Тертер“ — само „в някаква степен“ обаче, защото в първата част на повестта Тодор-Светослав наистина играе двойна роля (приближен на царя-татарин и в същото време организатор и водач на заговора за смъкване на татарското иго), но тя още в началото е разкрита пред читателя и затова не представлява фабулна интрига. В интерес на истината тази форма не е негово изобретение — такива герои с две лица са Робин Худ, всичките „Зоро“ романи и филми, някои от книгите за симпатичния „крадец-джентълмен“ Арсен Люпен и т.н. А ако искаме непременно да се поровим в историята на този начин на построяване на книгата, не е ли редно да споменем още Одисей, който се завръща в Итака предрешен и дегизиран като просяк, колкото да избие до крак женихите на Пенелопа? Без да го твърдя дефинитивно (в края на краищата в световната литература може да е съществувал подобен прецедент), аз виждам принос на Цончо Родев специално в „Човекът без сянка“ — тук главното действуващо лице не е просто в две роли като в изброените герои на познати произведения, а играе и действува срещу себе си.

Тази отлика на „Човекът без сянка“ заслужава малко по-обстоен анализ. Но преди да стигнем до него, нека да приключим: роден разказвач, щедро поръсен с Божия дарба, Цончо Родев е далеч от всяко еднообразие в творбите си. По форма те в никакъв случай не са създадени в един калъп. Различни начини на композиране са в палитрата на този художник на словото и затова творчеството му в неговата цялост е така многолико.

* * *

Не мога да си представя, че автор с ерудицията на Цончо Родев, насочвайки се към темата за Априлското въстание, не си е давал сметка как потегля с творческия си кораб да търси пролив между Сцила и Харидба. Едната рушителна скала е, разбира се, „Записките…“ на Захарий Стоянов (книга мемоарна според Атанас Далчев и мемоарно-очеркова според мене). Другата — класическият български роман „Под игото“ на Вазов. На която и страна да свърне корабът на Цончо Родев, пробойните в корпуса и от там корабокрушението „са в кърпа вързани“. Въпреки очевидната опасност авторът не се е отказал от своето намерение и постъпва съвсем по Одисеевски — избира трета форма на разказа си: героят в две роли.

За онзи, който не е чел романа „Човекът без сянка“ — за мене една от най-майсторски изградените творби на Родев (впрочем не само за мене: цитирано свидливо „безукорна фабулна канава“ на Мих. Топалов се отнася точно за тази книга) — ето съвсем телеграфно съдържанието й.

… Пролетта на 1876 година. В Пловдив почти едновременно пристигат двама коренно противоположни люде. Единият е турски офицер на име Меджар Ахмед, полицай с изключителен опит и също така изключителен нюх на следотърсач. Другият е наглед скромен и простичък български революционер, наречен Радуил, който обаче притежава изумителната дарба да оцелява при всички опасности и клопки, та скоро си завоюва прозвището Тутулмаз, Неуловият. Съгласно законите на жанра едва в последната страница на романа става ясно, че те са били всъщност един човек в две противоположни роли — извънредно ловък и находчив български разузнавач, съратник на апостолите Волов и Бенковски в IV Пловдивско-Панагюрски революционен окръг (така и не се споменава името му, авторът само издава, че за негов прототип му е послужил Теофан Райнов).

Но последната страница е още далече, до нея двамата имат да извървят дълъг път. Преди всичко те са напълно различни. Най-напред физически. Вижте как изглежда единият в очите на прекия му началник Азис паша (стр. 6):

„… Меджар Ахмед ага беше дошъл в граждански дрехи и това не се понрави на пашата — в тях той забеляза белег на разпуснатост и нагло своеволие. По-висок от Неджиб и по-тънък от него (или може би само така изглеждаше поради пристегнатия черен редингот), той имаше вид и на по-крехък. Това впечатление се засилваше и от лицето му — бръснато, с меки черти; същата мекота се излъчваше и от дългите му кестеняви коси, старателно сресани назад, от широкото гладко чело и от топлите кафяви очи. Изобщо този «проверен като ревностен служител на пашата колагасъ̀» (б.а. — офицерски чин в турската войска и полиция между капитан и майор) щеше твърде много да прилича на уморен от всякакви удоволствия богаташки син от улиците на Пера, ако не беше един дълъг белег от нож, който пресичаше лявата му буза от слепоочието до челюстта — спомен от мъжки премеждия, не и от наслади и разгулност.“

Другият има съвсем различен изглед (стр. 110):

„… Смаил нарисува познатия ни портрет на Радуил: над среден бой, но не чак дългуч, във вехти селски дрехи, с кирлива коса, подаваща се изпод смачкано фесче без пискюл, имал отдавна небръсната брада, та от нея не личало дали е кръглолик, или тя го правела да изглежда така.“

По-късно ще се окаже, че и двата тези образа са само майсторска дегизировка. Турчинът и българинът се отличават и по вътрешната си същност. Меджар Ахмед е високо образован, владее отлично френски, има светско възпитание и външно проявява поведение, което твърде отговаря на уморен лондонски денди. Освен грубоватият си изглед Радуил-Неуловимият говори простовато (по народно простовато, но не просташки), има недодялана походка и държане на човек, който не само не е пристъпвал в аристократическите салони, но вероятно и не е чувал за тях. Тези разлики също ще се окажат артистично изпълнение на един и същ човек.

Дотук, както се вижда, е познатата схема на „героя в две роли“. Но по-нататък Цончо Родев я изоставя и прави крачка към новаторството — неговите „двама“ герои влизат в пряк двубой помежду си. Меджар Ахмед ага устройва ловки капани, от които Радуил-Неуловимият едва се спасява. А българинът сполучва да обере касата на полицая и по този начин парите, предназначени за купуване на предатели, отиват за набавяне оръжие на утрешните въстаници. Те се сблъскват и в чисто житейски план — в някаква степен и двамата спечелват сърцето на хубавата Еленѝ-Елена, по своему се борят или поне съревновават за нея.

Същевременно Цончо Родев играе честно с читателя — дава възможност на по-наблюдателния, по-аналитичния да се досети кой се крие зад двата образа. (А не както се присмива Съмърсет Моъм в „Статуята на Ахилес“, „… убиецът да се окаже прислужникът, който само веднъж е влязъл в стаята, колкото да каже «Госпожо, сервирано е».“) Изпаднал в полунесвяст, уж безпросветният Радуил се издава, че познава Троянската война и Хубавата Елена (стр. 139, 145). А Меджар Ахмед, за да омаловажи сведенията на предателя Ненко Балдьовчанина, излъгва — и читателят би трябвало да знае, че той лъже, — че въстаниците разполагат с три хиляди пушки марка „шаспо“ (стр. 193). Но това са знаци само за читателя със зорко око; другият ахва при разкритието в края и с трескави пръсти се връща назад в книгата, за да провери дали наистина играта е изиграна по правилата.

Ала за Цончо Родев „играта“ не е самоцел, нито е повод за самодоволно изсмиване в лицето на читателя: „На̀, виж ме с какъв майсторлък умея да строя романа си, та дори и ти остана с пръст в устата.“ Не, за него сръчността при композирането на книгата е средство, не и цел; средство по нов — трети след „Записките…“ и „Под игото“ — начин да се пресъздаде Априлската епопея и то в революционния окръг с най-много кръв и най-много блясък. Защото чрез Радуил-Неуловимия читателят научава с почти научна достоверност всички перипетии на въстанието, гледани откъм страната на разбунтувалия се народ (и с познавателната си стойност това приблизително е равностойно на мемоарно-очерковите „Записки…“). Запознава се и с всички открояващи се участници, които историята е избутала напред и им е осигурила лично безсмъртие. Нека да споменем Волов, Бенковски, Каблешков, Кочо, Бобеков, Крайчо Самоходов, поп Грую, Иван Арабаджията и пр., и пр. — невъзможно е да се изброи цялата плеяда от възкресени велики имена.

В същото време чрез полицая Меджар Ахмед ние имаме възможност да следим събитията и откъм минарето на турците, на турската власт, да съпоставяме едните с другите, да ги научаваме не отделно, а като успоредица. Това вече е безспорен принос и безспорно откритие на Цончо Родев — този двоен поглед върху хода на историята го няма нито в „Записките…“, нито в „Под игото“, то е завоевание на Цончо Родев и на неговия роман за Меджар Ахмед и Тутулмаз-Неуловимия.

И тъй, тежко̀ на онзи писател, който занапред ще реши да изпита силата на перото си с темата за Априлското въстание. Защото между досегашните Сцила и Харидба вече в най-тясното място на пролива има трета скала, която се казва „Човекът без сянка“…

* * *

Държа да кажа още нещичко за тази книга. Сетих се за него, когато преди малко употребих израза „познавателна стойност“. Става дума за приложените обяснителни бележки към романа.

Обяснителни бележки в края на книгата, това не е нов похват за Цончо Родев, нещо подобно има още в първата му (издадена) книга „Черният конник“. Там обаче те нямат тази стойност на (почти) научен апарат, в „Черният конник“ те са по-скоро като бележки под черта, но събрани след повествованието.

В „Човекът без сянка“ бележките вече носят по-голяма, по-тежка функция. Те допълват разказа с историзъм, насочват към извори, спорят и уточняват (напр. бел. 56 — съществувала ли е любовна връзка между Бенковски и Райна Княгиня), изясняват по-бледо описаните случки в романа, хвърлят светлина върху истината. Този похват е любим за Цончо Родев и той се появява и доразвива и в някои от следващите му творби… сякаш „на пук“ на малцината негови отрицатели. Бихме могли да го наречем доказаната историческа достоверност.

Не случайно по-горе употребих думата „доразвива“. Защото бележките в „Човекът без сянка“ са някак си неизбистрени по характер — те, според мен, имат функцията да уточнят от гледна точка на историята някои по-неясни моменти в романа и да защитят защо авторът е възприел именно тази, а не другата позиция, но в същото време между тях има и разяснителни бележки от общокултурно естество, извън историческата основа на романа, мястото на която е било под линия. Такива са например обясненията кои са лейди Годива, Шарлота Корде, Полишинел, Херострат и т.н. Тези личности и понятия очевидно са извън историческото повествование и от Априлското въстание и мястото им не е сред историческите бележки.

Похватът с обяснителните бележки се доизбистря в някои по-късни книги на Цончо Родев. В „Отмъстителят“ (1983) и „Една торба ключове“ (1994) те са натоварени да докажат историческата достоверност на разказите в двата сборника, посочват изворите, понякога прибавят необходими на любознателния читател цитати. Едва в монументалната „сливенска“ трилогия „Тътени“ (1980), „Бурята“ (1986) и „И стана ден“ (1998) този прийом достига своя абсолютно завършен вид. С всяка от трите книги читателите всъщност държат в ръце две — едната е чист по форма роман, увлекателно фабулиран и със запомнящи се образи, другата е самостоятелно историческо изследване. Онези читатели, които се интересуват само от романа, могат спокойно да минат и без бележките; другите, които пък търсят само историческия факт, нямат нужда да четат романа; ала за такива читатели, които се интересуват от художественото повествование, но в същото време „държат непременно да узнаят точната граница между истинското и измисленото от автора“ (израз из предговора на „И стана ден“), тези бележки са безценно помагало.

Но нека не говоря тук за „сливенската“ трилогия — тя е такова крупно белетристично явление, че на нея не може да не се посвети изследване в самостоятелна глава.

* * *

На това място можех спокойно да приключа тази глава на книгата си, ако не се чувствувах задължена да посоча на читателя два подчертано предпочитани похвата на Цончо Родев като „инженер-строител“ на творбите си. Единият се отнася до началото, до начина на встъпване в разказа. Другият — до онзи класически начин на фабулиране, който преди няколко страници назовах „авторът е свидетел на събитията и разказва като всезнаещ очевидец“ — тъй или иначе девет от единадесетте романа на писателя са композирани по този прийом; което пък от своя страна налага да му се отдели повече внимание.

НЕЩО ЗА (ВСЪЩНОСТ ПРОТИВ) ПОТЕКЛОТО НА ХУБАВАТА ЕЛЕНА.

Още античните майстори на писаното слово (например Хораций) са хвалили Омир, че е започнал „Илиада“ направо с гнева на Ахил и с битките под стените Илион, а не „ab ovo“, „от яйцето“ — тоест, че въвежда читателя в разказа веднага, а не „от яйцето“ на лебеда Зевс, от което според легендата се е излюпила Хубавата Елена. За разлика от онези писатели, които преминават през цели десетилетия, докато стигнат до същината на изложението си („Роден съм на… в малка къщичка в окрайнините на село Хикс. Баща ми Игрек… Майка ми Зет…“ и т.н.) В съвременната теория на литературата това директно въвеждане в повествованието е прието да се нарича „нулево начало“.

Не зная дали преднамерено или по вътрешна нагласа, ала Цончо Родев използва „нулевото начало“ в абсолютно всички свои творби — независимо дали романи, повести, новели, или кратки разкази. Той няма нито едно произведение започнато „ab ovo“. Просто улавя за ръка читателя, въвежда го в сюжета, пък едва после незабележимо го запознава с предшествуващите подробности — „who is who“[1] в разказа, къде се развива действието, в коя епоха и пр. Така е още в първата му книга „Черният конник“, та до последната „И стана ден“.

Ето само няколко примера за началните изречения на книгите му: „Когато вратата хлопна пред носа му, Христо Сумров не изпита нито съжаление, нито особено разочарование“ („Изпитание“). „Бях си намерил едно чудесно скрито местенце — между рулевата рубка и барабана на брашпила, — сгушен в което се надявах да се чувствувам отлично“ („Отвъд синия праг“). „Предпочитал да му бръкнат в окото, отколкото да развалят привичките му — така говореше мълвата за пловдивския мютесариф“ („Човекът без сянка“). „След заключителното «амин» на литургията Бяно Абаджи стори кръст — колкото набожен, толкова и привичен — и заедно с другите богомолци се отправи към изхода на храма «Свети Димитър»“ („И стана ден“). Примерите са много — заедно със сборниците разкази те биха могли да стигнат стотина. Навсякъде още с първите думи читателят прекрачва направо в разказа, става част от него и после до късна нощ му е трудно да се отлепи от книгата.

ГОЛЯМАТА ШАХМАТНА ДЪСКА

Този начин за композиране на книга (проза) е навярно стар колкото самата белетристика. И именно от него са извлечени задължителните компоненти на класическия литературен сюжет, който всеки, ходил на училище, е изучавал: завръзка, развитие на действието, кулминация и развръзка.

Според мен ако писателят си е поставил за творческа цел да създаде роман, изцяло рожба на въображението му, неговата задача е сравнително лесна — той е с „развързани ръце“ да измисли всякакви ситуации и да въведе колкото си иска и каквито са му потребни герои. И като се придържа към споменатите по-горе задължителни части на сюжета, той — фабулирайки по-сръчно или по-несръчно според възможностите си — ще има готова костна система (или ако предпочитате: кофраж) на бъдещата си творба.

Съвсем другояче и съвсем по-сложно е, когато се строи сюжетът на историческия роман. Защото в този случай има дадености — събития и герои, — които са предпоставени и са задължителни за писателя; писателят няма право нито да ги заобиколи, нито да ги преиначи. Може би е излишно, но ще дам няколко примера за тази задължителност. Храмът „Александър Невски“ е построен в София, а не в Каспичан. Уста Генчо е самобитен строител, ученик на други дюлгери-самоуци като него, не е възпитаник на Цюрихската политехника. Хаджи Димитър е бил човек с безумна храброст, а не е подвивал опашка пред опасностите. И прочие — примерите могат да бъдат безбройни.

Зная, че всъщност има писатели-историци, които твърде произволно и твърде своеволно оперират с историческия материал. Доизмислят (че понякога и преиначават) фактите, или обрисуват действително съществувалите герои не такива, каквито ги сочат документите, а каквито са им нужни за повествованието. Цончо Родев категорично не спада към тази категория автори. Напротив — той е, бих казала, фанатичен до педантизъм привърженик на най-строгото придържане към историческите дадености. С което сам обрича себе си на нечовешки труд при строежа на своите сюжети.

Представям си, че творческата му задача е приблизително такава. Образно казано, пред себе си той има една голяма, с много повече от 64 квадратчета, шахматна дъска. Без да умува, избира и изопачава, той нарежда историческите факти върху нея, всеки на мястото му — нека приемем условно, че това са черните фигури. След това разполага на местата им и задължителната част от белите фигури — действуващите лица, които реално са съществували и носят както белезите на характерите си, така и своите действия, както те са посочени в документите или в древните хроники. (Искам да обърна внимание на една особеност — колкото по-отдалечена е епохата на романа, толкова по-малко на брой са тези задължителни герои и авторът е свободен да запълва останалия персонаж, както си иска. Например по моему в „Предречено от Пагане“ на В. Мутафчиева има един-единствен действителен герой, взет от летописите или историографията — Аспарух, абсолютно всички останали са самоволно измислени от писателката за нуждите на романа. Или нека се върнем към творчеството на Цончо Родев. Когато пише романа си „Черният конник“, той има задължителни „бели фигури“ колкото пръстите на едната ръка — Борис, Симеон, Владимир-Расате, Наум, Мостич, може би Есхач, — останалите две-три дузини са „създадени“ от него за изграждане на фабулата. При по-близките епохи броят на съществувалите „бели фигури“ стремглаво расте. В „Изпитание“ те са стотина, в „сливенската“ трилогия — вероятно над хиляда.) Малкото останали свободни квадратчета се запълват от други „бели и черни фигури“ — наложени вече не от честното отношение към историческите факти, а от необходимостта от този материал да се построи сюжет; другояче казано — от измислени случки и герои. И едва тогава Цончо Родев започва да превръща тази гъста плетеница от „черни и бели фигури“ в стройна, исторически вярна и като бъдещо четиво увлекателна композиция.

За да илюстрирам мисълта си, ще се спра — само от аспекта на „как се строи… роман“ — на романа „Изпитание“. Имам три основания, за да избера точно тази книга. Защото тя бе подробно разгледана в предишната глава, та няма да е нужно да преразказвам съдържанието й. Защото е своеобразен връх в композиционното майсторство на Цончо Родев. И защото покойният голям литератор Георги Константинов е казвал за нея: „Тя може да служи за учебник по построяването на сюжет и фабулиране.“

Вече знаем — Цончо Родев е не прочел, а основно проучил абсолютно всичко, цялата литература, посветена на Сръбско-българската война от 1885 година. И още в процеса на издирвателската работа в съзнанието му са се откроили голям брой от онези „черни и бели фигури“, върху които ще се изгради бъдещата му книга — основните събития от войната (в романа си той ще ги нарисува ден по ден и час по час) и също така основните участници от двата лагера, които ще я изнесат на плещите си. Но тъй като войната всъщност е предизвикана по повод и като продължение на Съединението, писателят посвещава още няколко месеца за проучване на литературата за него. И в съзнанието му пак се открояват няколко допълнителни „бели фигури“, които, дори и после да не вземат пряко участие във войната (напр. Чардафон), задължително трябва да намерят подобаващо място в романа. Покрай тези изследвания се налагат и други, общи за епохата — така в книгата ще влязат по достоверен начин третостепенни събития като, да речем, търга за продължаване на Баронхиршовата железница или нелицеприятни факти от рода на „аферата с купоните“; другаде в изложението си ще спра вниманието на читателя върху честния обичай на Цончо Родев да не спестява нищо от истините, дори и когато — като „аферата“ — представят нас, българите, в не особено благоприятна светлина.

Натрупал този изключителен по обем фактологически материал, за Цончо Родев е дошло времето „да лежи на канапето и да зяпа тавана“. С документалната страна на нещата той вече не се занимава — тя му е позната „от игла до конец“: от тоалетите през епохата, през краткия роман на княз Александър с рускинята г-жа Грим, та до бакенбардите на граф Кевенхюлер-Меч, австрийския дипломат, който почти брутално ще наложи спирането на военните действия на две крачки от Ниш. В творческата лаборатория на писателя става известно пресяване и, ако е позволен такъв израз, класиране на натрупания в склада на мисълта огромен персонаж от действителни герои. И с изненада откриваме, че в това класиране се получава и нещо като прекласиране — героите не променят местата си, но, простете за израза, изменят относителното си тегло. За нуждите на романа отпадат чиновете, ранговете в обществената стълба, че дори и действителните стойности, както везната на времето ще ги отмери в бъдеще. Така в най-предната редица ще се озоват учителят от град К. Христо Сумров, който ще носи чертите на българина въобще, живописният капитан Паница с важно, но не чак решително за изхода на войната участие в сраженията, ексцентричният хърватски журналист Херуц (който с афористичния си начин на мислене и говорене сякаш е излязъл от страниците на „Портретът на Дориан Грей“ на Оскар Уайлд), капитан Катанчев-Катанич, сръбският герой от войната и прочие. И ще бъдат рамо до рамо с княз Александър Батенберг и „капитаните“, които с дързост и невероятно за възрастта им умение ще наложат в сраженията българската военна мисъл, а ведно с юначния дух и жертвоготовността на Негово Величество безименния български войник (припомням, че е израз от романа — б.а.), ще изковат безсмъртния подвиг, наречен Сливница, Гургулят, Нешков връх и Пирот. При тази своеобразна „преоценка на ценностите“ (според аксиомата на Ницше) във втората редица се оказват такива крупни политически фигури като Каравелов, Стамболов, д-р К. Стоилов и Илия Цанов, отлични военачалници като Данаил Николаев, защитникът на Видин Атанас Узунов, Паприков и много други. И там малко незавидно са заедно с шопите доброволци Мито и Радой, баща и син, с еврейката Сузана — „една проститутка с чисто сърце“, с македонските харамии в отряда на Константин Паница, с провалените като военачалници сръбски генерали и полковници (може би с изключение на д-р Владан Джорджевич, когото аз виждам някъде по средата между първата и втората редица), с вестовои, площадни оратори, гешефтари от всякакъв ранг и пр. А в третата редица, доста по-назад от първите две, ще срещнем (едва в хода на войната) например пълководци от мащаба на Савов, Тошев, Блъсков и Генев, политици като д-р Радославов, широко скроени личности като Захари Стоянов, Ризов, П. Р. Славейков, Панайот Хитов, предания съратник на Левски бай Иван Арабаджията от Царацово (двамата последни само се мерват бегло в още по-заден план), цялото дипломатическо тяло в София и т.н.

Извършил и тази дейност, Цончо Родев не бърза да подхване същинското фабулиране. За да стане от натрупания материал сюжет, са му нужни още фигури върху шахматната дъска. И тъй като ги няма в прашните страници на историята, той не се поколебава да ги допълни със силата на въображението си — според мен измислено е цялото семейство Хаджиспасови, софийското, и симпатичният старец хаджи Спас в К., семейството на Христо Сумров (лично той, разбрах, е историческа личност), споменатите преди малко Мито и Радой, пак според мен Катанич в ролята му на шпионин и изобщо всички по-бегли образи, които са неизбежен „пълнеж“ при същинското фабулиране.[2]

И най-сетне върху прословутото канапе идва ред на композирането. „Завръзката“, според класическото делене на сюжета, аз за себе си наричам „населяване на пространството с героите, които ще изведат романа до кулминация и развръзка“. Цончо Родев го осъществява с един дворцов прием. И в него ни запознава с онези политици и главно военни, които петстотин страници по-късно ще изнесат на плещите си изпитанието на войната: самият княз Александър, офицерите Бендерев, Рачо Петров, Узунов и Мартинов, политиците Стамболов, Каравелов и д-р Стоилов. Но тук са също и хората на пара̀та (съществували като Адженов и измислени като Стамат Хаджиспасов), които ще имат своя дял в развитието на романа. Пред входа не случайно са Катанич и Сумров: единият ще ни отведе в Белград, където ще се запознаем с Милан и Наталия, кралската двойка, както и с цялата сръбска придворна камарила, а другият — в градчето К., за да можем да следим действието и от извънстоличен поглед. След завършването на бала Мартинов ще отиде не другаде, а у своя приятел Паница, за да продължи „населяването“ с други герои като самия стопанин на дома, но и още Данаил Николаев, поручик Зафиров, куриозният журналист Кронислав Херуц (оказа се съществувала личност — б.а.) и някои от харамийските войводи на Паница. Така в основната си част „белите фигури“ на сюжета[3] са разположени върху голямата шахматна дъска.

Сега започва още по-сложното — развитието на действието. В него задължително „белите фигури“ ще се сблъскват, ще търпят характерови промени, ще конфликтуват, но още по-задължително ще се съобразяват с непоклатимите (при автори като Родев) „черни фигури“, т.е. обективно сбъдналите се във времето исторически събития. Така след „труд, изумително тежък труд“ ще бъде планиран всеки ход върху шахматната дъска (разбирай — поредната глава в романа), за да се стигне до кулминацията — позорната братоубийствена война. Отново с нечовешко, с педантично придържане към достоверното — на много места даже с текстове на езика, на който са произнесени репликите или написани документите. И вече се стига до развръзката.

И чак тогава, когато невидимата „инженерна“ дейност е вече зад гърба, е дошъл редът на изписването на книгата.

* * *

Веднъж в случаен разговор попитах Цончо Родев откъде е придобил дарбата си така майсторски да строи своите романи. В отговор той се засмя:

— Щом е дарба, защо да не помислим за щедростта на Бога?

Не се съгласих: възможно е Бог да надари някого с музикалност колкото на Бах, Бетовен или Моцарт, но ако в житейския си път той не попадне на едно пиано (пък дори без учител — нека се самообразова като Гершуин), даденото му свише тъй и ще си умре с плуга, с волана на камиона или с търговския тефтер, без да се роди примерно един Брамс. Цончо Родев дълго мисли върху думите ми и кима в знак на съгласие, а после, наглед без връзка с разговора ни, ми разказа следния спомен от детството си.

Бил в първите класове на училището (в разказа му: „в отделенията“), когато по-голямата му сестра Христина измислила една игра „за вътрешна, семейна консумация“. Ще рече — за трите деца в семейство Родеви. Всеки от тримата трябвало да каже по едно съществително — примерно черна котка, телеграфен стълб, джудже — и после един по един да измислят и разкажат по една приказка, в която задължително да участвуват трите понятия.

— Но не можеше да се каже „джуджето видяло една черна котка и от страх се покачило на съседния телеграфен стълб“ — уточни господин Родев. — По условията на играта трябваше да е истинска приказка. С герои, събития и прочие.

Най-добра била голямата му сестра, после втората, а той, изтърсакът, едва се оправял като опашкар. „И по липса на друг, който също да е пред мене“ — добави със смях.

По-нататък те усложнили правилата на играта: всеки от тримата трябвало да каже не по едно, а по две понятия. И в приказката да има вече не три, а шест задължителни компонента.

— Това е всичко — завърши простичко той.

Пък аз, така или иначе литератор и педагог, след този разговор с Цончо Родев си мислех: а дали тази странна игра не е била всъщност една великолепна (макар и много далечна по време) подготовка за бъдещия разказвач? И по-специално за онзи, който един ден ще строи романите си, прокарвайки сюжета вече не между джуджета и черни котки, а сред задължителните „черни и бел фигури“ на историческите дадености?

Ти как мислиш, читателю?

[1] „Кой кой е“, „кой какъв е“ (англ.) Популярно заглавие на биографски справочници. ↑

[2] На това място Цончо Родев ми обърна внимание, че някои и от тези личности, които аз приемах като измислени „за пълнеж“, са действително съществували и в романа „играят“ с истинските си имена — деншчикът (ординарецът) на княза Димитри, камериерът на крал Милан Антон, дворцовият лекар д-р Роа, адвокатът Йов Титоров, който е придружил ранения Мартинов до София, другият учител от К. Христо Драганов и още много други. — Б.а. ↑

[3] Аз все говоря за сюжет в единствено число, но всъщност в книгата има извънредно много успоредни сюжетни линии; изброих ги до двадесет, но те положително са повече. — Б.а. ↑

Шеста глава
„Той беше много странен, този самотен ездач“

Ако залагам главата си в твоето начинание, то е от българската си чест. А чест не се купува с всичкото злато на света.

Цончо Родев

„Светослав Тертер“

Чувствали ли сте се понякога странно, драги мои читатели? Чувствали ли сте се по-различни от другите, например като Чайката Джонатан Ливингстън на Ричард Бах, достигнала до прозрението, че не е важна храната, а летенето на свобода? Може би сте влизали в мислена битка със студеното равнодушие около себе си, със злото в името на човешкото добруване, правдата, честта и дълга? Аз поне често попадам в един житейски водовъртеж и духовността ми се обагря трагично… И тогава усещам себе си „самотен ездач“, пришпорил коня си напред към неизвестното. И колкото по-бързо лети конят ми, толкова по-надалеч виждам. И проумявам — само силният духом може да се превъплъти в „съвършената идея за свобода и полет, неограничавана от нищичко“ (по Ричард Бах). От „летежа“ и поривите ми, сблъскали се с лудостта на времето и стихийния вятър на злото, от болката се ражда активността ми… Затова сигурно усещам Светослав Тертер толкова близък, усещам духовните му стремления като свои…

Не, не съм забравила, че книгата ми не е автобиографична, че има свои герои. Напротив, споделяйки с вас — читателите своите разсъждения за лично изживяното от мен човешко време, ми се иска да поставя акцент още в началото на тази глава върху това, че повестта „Светослав Тертер“ на Цончо Родев, освен всички други достойнства, е психологически анализ на естествени човешки състояния, породени от зигзагообразния ни живот. Сигурна съм, че някои от вас ще преоткрият себе си в образа на Тодор-Светослав. Ще погледнат с други очи на света, ще проумеят истината за гордостта като „достойнство на индивида“, на българина, ще намерят верния път към духовната си свобода и сърцето на Родината… А може би някои ще коленичат и ще целунат буците пръст на българската земя и ще си кажат: „Нивга, нивга не съм преставал да се чувствам частица от тебе…“ Може би…

За кой ли път разгръщам страниците на книгата, която, повярвайте ми силно ме вълнува. А вълнението ми е породено не само от историческата личност на Светослав (очертана внушително от Родев) и напиращата духовна енергия от всяка страница на книгата, а преди всичко от факта, че творческото ми съзнание е завладяно от идеята за възможност чрез повестта да изясня за себе житейската философия на Цончо Родев, да прозра в човешката му същност, прикрита зад образа на историческия герой.

Инстинктивно определям „Светослав Тертер“ като книга — размисъл за човека, за паденията и възторзите на човешкия дух, книга за честта и достойнството, за дълга и вярата, за свободолюбивия български дух, за твърдостта и волята да бъде съхранено и извисено изконно българското.

Дано успея да разкрия на вас — читателите, в следващите страници всичко, което открих за себе си в книгата на Родев…

* * *

Заглавието на тази глава е всъщност едно изречение, взето „на заем“ от биографичната повест „Светослав Тертер“. Едно, но във висша степен забележително изречение — както в капката вода се отразява цялата вселена, така в него Цончо Родев е събрал най-характерното, най-същественото от личността и биографията на своя герои. Той е „странен“, защото цар Тодор-Светослав — познат повече като Светослав Тертер — е съвсем необикновен, съвсем различен от българските владетели преди него и след него, чак до заробването на второто българско царство от турците. „Самотен“ е, защото — така поне е представен в повестта — той до края на живота си остава напълно неразбран от приятели, близки, та и от собствената си жена дори (в самия край научаваме, че за щастие все пак има един, които го разбира и оценява — народът!). А „ездач“, защото подобно на литналия в шеметен бяг конник през целия си жизнен път е в движение напред — думата не е за самия него, разбира се, а за държавата, която той оглавява.

За да стане изложението ми по-ясно за читателя, тук ще изляза извън каноните на литературната критика и ще припомня страници от историята — само толкова от удивителната биография на цар Светослав Тертер, колкото ще е необходимо за разбиране на внушенията, прокарани от Цончо Родев в посветената на българския владетел животописна повест.

Тодор-Светослав е син на цар Георги Тертер І — владетел с твърде малко качества и затова довел твърде големи злочестини на царството и народа. Имал е повече от нещастно детство и младост — заложник първо при ромеите, а после почти десет години при татарите на хан Ногай; за да спечели благосклонността на могъщия хан, Георги Тертер дава дъщеря си (в книгата: Белослава) за жена на ханския син Чака и в притурка Тодор-Светослав за уж гост, а на дело заложник. По време на неволничеството Светослав Тертер се оженва за Енкона, взела християнското име Ефросина; тя му донася като прид нечувано за времето си богатство — факт, който по-нататък изиграва значителна роля в живота на бъдещия цар.

При размирици в татарската „Златна орда“ Ногай бива убит, а на престола застава Токтай. Бягайки от него, Чака пристига в България, където с правата си на зет на вече сваления Георги Тертер (и с помощта на неколцина боляри, подкупени със златото на Светослав) е коронясан за български цар (1299 г.). С него са верните му няколко татарски дружини, както и шуреят му Тодор-Светослав.

Хитър и ловък, Чака въздига Светослав в нищо не значещото „княз“, но управлението на войската оставя в ръцете на свои предани еднородци. Със своето несметно богатство и с привилегиите си на брат на царицата, за Светослав се открива възможност за безбурен и охолен живот. (Ето как в книгата той самият предпазливо описва положението си на своя чичо деспот Елтимир, човек със съмнителни морални устои: „Обикновено две причини карат людете «да гледат по-далеч»: жаждата за богатство и жаждата за власт. Знаеш, чрез Ефросина аз станах толкова богат, че може да ми завиди дори… дори някой български деспот. А чрез Чака ще имам и неограничена власт. Смяташ ли, че има за какво «да гледам по-далеч»?“ — стр. 26–27). Но Светослав е българин и не може да се примири с мисълта, че един татарин е на престола на Асеневците. Застава начело на заговор, едва не провален не от друг, а от главата на българската православна църква, партиарх Йоаким. И в решителна битка — в нея дава тържествена клетва на сестра си Белослава, че ще запази живота на Чака, мъжа й — успява да свали позорното татарско робство. И се възцарява под името Тодор-Светослав Тертер.

Царуването му започва с нечуван — за Средновековието, че и до днес — „грях“: за предателството му към България осъжда и предава на смърт самия патриарх. (Б.а. — Действието му е наистина нечувано и незапомнено — да изхвърлиш от „Лобната скала“ земния представител на Бога! Поне аз не помня в историята друг подобен случай. Отрови и кинжали — колкото искаш, особено в папската институция, но такава публична и позорна казън май няма аналог.) Наскоро следва друг, не по-малък „грях“: клетвопрестъпничество. Хан Токтай предлага вечен мир и добросъседство на България, както и земята между Прут и Днестър[1] като дар на царството, но срещу… главата на съперника му Чака. След мъчителна борба със себе си Светослав нарушава клетвата си, дадена пред Белослава, и Чака бива убит в затвора. (Б.а. — Токтай е изпълнил думата си — предава обещаната земя и за дълги десетилетия татарите са безукорен и добронамерен съсед на царството.) „Падението“ му не спира до тук — Светослав посяга с желязна ръка и на наскоро обособилите се като самостоятелни феодали неколцина боляри, а между тях — наглед изумителна неблагодарност! — са и хора, които са го подпомогнали в борбата срещу татарските узурпатори. И в резултат започва онзи процес на неразбиране, за който говорих по-горе. Неговите съратници, най-близките му хора, дори и жена му (тя се посвещава на благочестие, аскетичен живот, заболява и не след дълго умира) постепенно странят от него, избягват го като прокълнат или болен, един по един го изоставят. Защо? — Защото те виждат само конкретната проява на суровост, но не и далечната цел, която тя преследва. Дори приближените на Светослав изтръпват пред смъртната казън на Йоаким, но не осъзнават, че с нея започва прочистването на царството от предатели и служители на чужди интереси. Потресени са от погубването на Чака, но не си дават сметка, че с това клетвопрестъпничество Светослав осигурява за цяло столетие сигурността на държавата откъм вечно размирния Север. Възмущава ги разправата с почти откъсналите се феодали, а не съзнават, че така младият цар води страната си към единство — единство на власт, единство на закон, единство на хазна и най-вече — единство на бранна мощ (няма да мине много време и това последното ще се окаже решително в защитата срещу вековния враг — Византия).

Самооправданието на Светослав Тертер за всичките му „грехове“ и „падения“ се съдържа само в една дума: дълг. Ще си позволя да цитирам един по-дълъг откъс от повестта (стр. 60–61), защото в него Родев през устата на Светослав излага своята философия за дълга на владетеля:

„— Имаме тъжен жребий — рече той примирително. — Когато Господ с една ръка ни е въздигнал до висините на царството, с другата ни е отнел онова, което ти, Белославо, нарече «просто човешко щастие».

— Тъжен жребий! — присмя се Белослава. — Можеш ли намери само една-едничка жена в царството, която да не би си пожелала нашия тъжен жребий? Дъщери на цар, сестри на цар — какво повече може да иска човек от съдбата?

— Тъжното произлиза от твоите налудничавости, Светославе, не от жребия — нападна го и Ана (б.а. — друга сестра на Тодор-Светослав) — Ти си цар и самодържец. Само да мръднеш пръст и животът ни ще потече в друго русло.

За момент той се изкуши да се измъкне с някакво смътно обещание, но веднага се отказа. Сестрите му не заслужаваха да бъдат мамени.

— Ние и тримата плащаме именно за това, че царете преди мене прекалено често са си «мръдвали пръста» за лични облаги или за облаги на своите близки. Константин Тих, Иван Мицо, баща ни, Смилец — за всички властта е била извор на охолство и изгоди.

— И не са се лъгали — язвително подхвърли Ана.

— Напротив, лъгали са се. Пирували са и са се веселили, трупали са богатства и са облагодетелствували своите люде с богати пронии, а цената е била слабостта и разрухата на царството. Властта не е радост, веселба и «мръдване на пръста», Ано. Другото име на властта е дълг. Дълг да откриеш повеленията на бога на твоето отечество и да ги изпълниш… каквито и жертви да изисква това.

— Ти хубаво откри повеленията на бога — злъчно каза Белослава. — Уби божия първослужител, настрои против себе си болярите…

— Да, и това беше част от моя дълг.

— Чудно как ти си единственият, който схваща царския дълг по този начин. Дори жена ти не може да се съвземе от ужаса на твоята постъпка. (…)

— Когато един цар следва своя път, той няма право да мисли за радостта или огорчението на своите близки.

— Да — нацупи се Ана. — Вече научихме това на собствен гръб…

— Властта е дълг и бреме — продължи Светослав. — Владетелят, истинският владетел, не принадлежи на себе си. В името на дълга той трябва да се отрече от личните си чувства, от предпочитанията си, да се откаже, ако се налага, от вечния мир в царството небесно. И да следва своя път, дори ако той преминава през Голгота…“

Ще отбележа за читателите, че Родев, с изостреното си чувство за съвременност, се „възползува“ от героя си, за да „бие“ по властимащите със словото си (годината е 1971). Тези му разсъждения могат са бъдат коректив в работата на всеки държавник, трябва да звънят като камбана в съзнанието му, за да не забравя никога, че да си владетел означава да не принадлежиш на себе си, а само и единствено на народа си.

Веднъж в разговор с автора на повестта той шеговито ми разказа един популярен за ония години (имам предвид 70-те години, когато излиза от печат „Светослав Тертер“) анекдот за България, която „заставала на първо място в света по брой на резиденции на глава от населението, сметките в швейцарските банки на определени лица и семейства набъбвали стремително като козуначено тесто…“

Мисля, че в анекдотите, които народът създава, винаги има истина и неволно свързвам разказаното ми с разсъжденията и делата на Светослав Тертер. И ако Родев е реагирал така без страх от цензура срещу своята съвременност, то тогава това не е ли знак за неспособността му да приема владетели (разбирай държавници), за които властта е само извор „на охолство и изгода“, а цената — слабост и разруха на царството (разбирай държавата)?

Словото на Светослав (Родев) звучи актуално и днес… Защото и днес не без болка констатирам за себе си, че всеки; изкачил се по стълбицата на властта, е обсебен от гибелната й отрова. И, самозабравил се, чувам го да приветства висините и възторжено да вика: „Аз съм принц по рождение и боговете са мои братя“ (по „Приказка за стълбата“ на Христо Смирненски). И ушите му оглушават за стенанията народни и очите му ослепяват за „грозотата на земята“.

Но да се върнем към историята.

Не минава много време и „греховете“ и „паденията“ дават своя плод. Византия предприема поредния си поход срещу Българското царство. Тя очаква да има пред себе си необучени и лошо въоръжени войскари от владения на болярите-феодали. Ала срещу нея застава една мощна, великолепно подготвена и прекрасно въоръжена войска. Която, в съюз с военачалническия гений на Светослав Тертер, при река Скафида[2] нанася гръмовно поражение на ромейските пълчища. И в резултат границите на България отново приютяват към майката-родина изконните български земи на юг.

Извършил и това, Светослав осигурява продължителен мир на народа си, благодарение на който той се съвзема от продължителните войни и междуособици. За да го подсигури, той дори се оженва за една византийска принцеса…

И за финал нека дадем думата отново на Цончо Родев, който с авторски текст (в епилога) прави равносметка и на царуването на Светослав, и на самата му личност (стр. 159):

„До края на живота си Светослав не бе разбран от своите роднини и от болярите. Но народът с непогрешимия си инстинкт го оцени и го постави наравно с онези български владетели, въздигнали България до най-големи висоти. В народната памет Светослав Тертер остана царят, който пръв след Иван Асен ІІ възвърна част от заграбените български земи и разпростря държавата си от Странджа на юг до Днестър на север; държавникът, който — макар и с цената на нечувани за времето си «грехове» и «престъпления» — избави страната си от татарски нашествия и ромейски вмешателства, смаза вътрешните разцепления и междуособиците и възвърна единството й; вождът — победител при Скафида, но и творец на благоденствие.

И още нещо — може би най-главното — не убягна от народното прозрение: че през целия си живот цар Светослав Тертер вървя винаги подир повелята на дълга.“

* * *

Разказах (по-точно: преразказах) всичко това, за да мога върху основата на битието и личността на Светослав Тертер да изясня житейското кредо на Цончо Родев, както той го излага чрез образа на своя исторически любимец. Ще си позволя обаче да задържа читателя още малко на „тепиха“ на литературната част на тази канава. За да изповядам една моя безпомощност.

Думата е за „греховете“ и „престъпленията“ на цар Тодор-Светослав и начина, по който те се възприемат — и съдят — от читателя.

На практика Цончо Родев е успял да постигне нещо доста необикновено. Нека да вземем например клетвопрестъпването и гибелта на татарина Чака. Че стореното е грях в религиозния смисъл или престъпление от гледна точка на общочовешките нравствени норми — не подлежи на съмнение и спор. То се потвърждава и от реакцията на Светославовото обкръжение — ужасени, роднини и съратници се отдръпват от него. Но странно: читателят, който в случая е безпристрастен съдник, не реагира по този начин. Той със сърцето си може би осъжда постъпката на царя, но с разума си я одобрява или най-малкото оправдава. Казано по друг начин, с тези или подобните свои действия Светослав Тертер прегрешава и във верския, и в човешкия смисъл на думата. И всяка от тези простъпки би трябвало да го свалят с по няколко стъпала надолу в моралната стълбица на нормалния читател (както това става с неговите околни), а се получава точно обратното — читателят издига Светослав с няколко стъпала нагоре и му се възхищава.

Отделих много време и труд, за да открия как, по какъв начин и с какви литературни средства Цончо Родев е успял да осъществи тази пълна промяна на ценностната (моралната) система. Ще споделя честно, че, фигуративно казано, оглеждах тези страници на книгата под микроскоп. И, струва ми се, не постигнах нищо. Или почти нищо.

„Почти“ е за случая с осъждането на патриарх Йоаким. Дали самият той, стъписан от необичайността на тази присъда и казън, в този случай — и само в този случаи — Цончо Родев се е погрижил да подготви нас, читателите, показвайки ни Божия заместник като най-обикновен предател и престъпник. Споменава се, че Йоаким, воден от омразата си към Тертеровци, още по времето на Светославовия баща е предизвикал татарско нашествие в българските земи. Виждаме го още да сплетничи с Византия срещу родината си, да настройва Чака срещу шурея му Светослав, да нарушава дори светостта на църковната изповед, за да съобщи, предателствувайки, за съществуващия заговор против татарите. И „обработен“ по този начин, читателят приема може би с почуда, но и с вътрешно оправдание изхвръкването на патриарха от Лобната скала.

Не е така обаче с другите „грехове“ на Светослав Тертер. Например със споменатото клетвонарушение и гибелта на Чака, с вдигането на ръка (двама даже биват погубени) срещу довчерашни съюзници и сподвижници в борбата против татарския узурпатор, борба, в която те са залагали не, да речем пари или обществено положение, а живота си. В тях няма абсолютно никаква подготовка на читателя и въпреки това той е готов да извика заедно с другите обикновени воини от книгата (стр. 156): „Аз ти вярвам, царю Светославе!“ Повтарям: отделих много време и изследвах тези епизоди едва ли не буква по буква — не можах да разкрия скрития авторов похват, чрез който той е довел мене, читателя, до пренареждане на моралните ми оценки. И от там — до непрекъснатата градация нагоре на личността на Светослав Тертер.

Ако в изследователската си работа върху творчеството на Цончо Родев сама не стигнах до изводи за неговия педантизъм по отношение на историческите факти и умението му с извисения си интелектуализъм да владее читателя до последната страница на всяка своя книга, ако не познавах най-сетне самата себе си, то бих казала: в творбите на Родев има някаква магия, на която сме подвластни дълго след прочетеното…

И все пак загадка ли е „загадката Родев“? Търся свой отговор, но всеки читател е в правото си да потърси своята истина, да ме опровергае, ако греша.

Авторът притежава изключителната дарба да облъхне с много любов герои като Светослав Тертер (целеустремени, непримирими срещу злото, борбени личности — безпощадно искрени, свободни от догми и предразсъдъци, хора на честта и дълга, такива, които с поведението си едновременно шокират, но и респектират) и успява да ни я предаде чрез словото си. Без да налага своите разбирания за патриотизъм, Родев пронизва читателското ни съзнание с патриотичните пориви, които владеят душата му. Съумява както в „Светослав Тертер“, така и в другите си книги да прокара идеята си, че всичко, сторено в името на България и добруването на българския род, е оправдано.

Да, безбройни са пътищата на словесното изкуство. Но, когато те са определени от любовта към Родината, от съзнанието за отговорността към нейната съдба, когато авторът влага целия себе си, целия си талант, за да изгради образите на героите си, кондензирайки в тях духовната енергия на народа ни — той импулсивно зарежда читателите, „омагьосва ги“ с гордост и вяра, с дух.

Решена на всяка цена да разгадая тайната на Родев, четох и препрочитах книгата му и не без вълнение посегнах към романа на Иван Вазов „Светослав Тертер“. (За историци и литературоведи, за читателите, познаващи творчеството на българския класик, не е тайна, че през „цялото първо десетилетие на века, без да забравя своето съвремие и неговите задачи, Иван Вазов често се пренася в миналото на българския народ, за да търси в него вдъхновение и нови сюжети. Не намерил дълго време достойни за възхвала герои през 90-те години, той се обръща към потъналите в забрава и романтика сведения за български царе и воеводи, за да проучи по-отблизо съдбините на народа през второто българско царство.“[3])

Няма да скрия от вас, моите читатели, че въоръжена с молив и лист в ръка се заех с нелеката и твърде отговорна задача да съпоставям биографичната повест „Светослав Тертер“ на Цончо Родев с едноименния роман на Вазов. Заех се да търся общото и различното между тях или, простичко казано, да съпоставя Вазовия Светослав с Родевия — разбира се с надеждата да проумея тайната, на която търся отговор…, а и за да бъда докрай откровена, искаше ми се при една задълбочена работа върху текстовете да установя накъде ще наклонят везните. Борих се с натрапчивата мисъл: Вазов е творец, пред когото се прекланям, но не успява да ми внуши, че само и единствено чистите патриотични пориви са владеели героя му в стремежа да си върне българския престол, завзет от Ногаевия син („Чоки“ при Вазов, „Чака“ при Родев). Може би респектът от класика Вазов, страхопочитанието пред творческия му гений, ме караше да си мисля, че спомените ми от прочита на неговия роман са поизбледнели, а по-ярки и живи са те от Родевата повест, та затова в съзнанието ми изплуват само „куманския произход на Светослав“ и „честолюбивите му намерения“. Смело посегнах към томовете на Вазов, решена от позицията на натрупания житейски опит да вникна в съдържанието на книгата…

Препрочетох романа „на един дъх“. Увлекателен сюжет, завладяващ читателя. Определено, неподлежащо на съмнение, белетристичното майсторство на Вазов е голямо. С много любов е изградена персонажната система. Вярно е пресъздадена атмосферата на описвания отрязък време — от царуването на Смилец (поставен на българския престол от татарина Ногай в 1285 година за негов заместник на мястото на избягалия във Византия Георги Тертер), женитбата на Светослав с Ефросина Пантолеон, идването на Чоки в Търново, народното недоволство, тайните заговори на Балдю, Светослав, Радуил, свалянето на Чоки от престола, смъртта му и тази на българския патриарх. Пресъздава бита на народа чрез празници и тлъки, описва старо Търново (гл. 9) в края на тринадесетото столетие — махалите, бърдата Царевец и Света гора, пищността и великолепието на крепостта при Великата порта, Царевия друм, храмовете и т.н.

Невероятен майстор на словото е Вазов, но струва ми се далеч по-добър е той при изграждане образа на български цар в повестта „Иван Александър“, отколкото в романа „Светослав Тертер“. Въпреки че романът е изцяло ориентиран към наследниците на Георги Тертер, главният герой стои някак си на втори план. Едва във втора и трета глава „излиза“ от сянката на другите персонажи. Това е така, защото Вазов е поставил акцент на царувалия преди Светослав — Смилец, на народното недоволство, проследява развитието на няколко сюжетни линии (Смилец — Чоки — Светослав; Светослав — Фросина; Балдю — Светослав — Радуил; Радуил — Славка). Ако е обяснима „късната“ поява на Светослав в романа, то трудно обяснимо е защо „безродник“ като Радуил е по-активен, по-действен герой отколкото Светослав; боляринът Балдю е много по-борбен, жертвоготовен и патриотично привързан към България отколкото Светослав… Вазов, разбира се, няма нужда от защитници. И все пак романът като жанрова форма му е дал свободата да използува романтични похвати (характерни за „Под игото“, под влияние на Юго) — засади, отвличания, кроежи, които отдалечават читателя от главното събитие, от главния герой, за сметка на междуличностните конфликти. А жанрът биографична повест (избран от Родев) е строго ориентиран към личността на българския цар Светослав Тертер. Ако и двамата творци (Вазов и Родев) са насочили вниманието си към един от най-ярките периоди в българската история, ако засягат точно определени моменти от него (свалянето на татарина от престола и възцаряването на Светослав), това, разбира се, са допирни точки. Но само дотук са приликите между тях. Различията са много повече: жанрови особености; имената дори на героите са различни (при Вазов сестрата на Светослав, съпруга на Чоки, се казва Елена, а Белослава е при Родев). Ако Вазов започва романа си с женитбата на Светослав с Фросина, то Родев от първите страници внушава, че у юношата Светослав (докато е в плен при византийците) се ражда идеята да изпълни повелите на Отечеството, още в началото получаваме информация за това колко наблюдателен е той, с „умислено-съсредоточенѝ“, „горестни очи“, с което Родев подчертава и болката му по България, и бунтуващата се, търсеща изход личност. В заканителния му глас: „Те ще платят за нея (гаврата с тях, униженията, на които са подложени от страна на византийците — б.а.), мамо. Кълна се, че ще платят!…“ се прокрадва идеята за ненавист към враговете на България, жертвоготовността, мъжественият му дух, воинският нюх и сръчност. Тези качества на героя, заложени в първа и втора глава, Родев доразвива, доразширява, за да представи българския цар в цялото му величие — духовно и физическо, в следващите части. Могат да се открият и други различия, с не по-малко значение за фабулата. Например ако Вазов подсказва, че Фросина (съпругата на Светослав) е подбудител на съпруга си да възвърне бащиния си престол, то при Родев тя (като Ефросина, което исторически е вярното) е сдържана, дори против Светославовите намерения. Или един друг момент — при Вазов Елена подкрепя своя брат в начинанието за сваляне на Чоки (Светослав и се доверява в татарския стан), докато при Родев Белослава е защитничка на съпруга си — татарин; против него е и другата му сестра Ана (няма такава героиня при Вазов, а тя, както разбирам от повестта на Цончо Родев, е историческа личност, т.е. от задължителните „бели фигури“). Разбира се, най-важната според мен отлика е, че класикът разгръща подробностите (исторически) преди възкачването на Светослав на престола, докато Родев е показал царуването му в продължение на 28 години. И в това е предимството на повестта над романа. От тук идват предимствата на Родевия Светослав. Дълбоко мотивирани са постъпките му. Най-ярък пример е осмъртяването на патриарха Йоаким и Чака. Героят на Вазов действа някак прибързано, необмислено, а Цончо Родев ни подготвя за мига на отмъщението още в пролога на книгата си. Всеки, погаврил се с българската чест, с българското име, всеки, посегнал на българщината, трябва да плати висока цена — с живота си. Родев поставя акцент на военачалническия гении на българския цар, на битките му с болярите-феодали за укрепване единението на държавата, на борбите му за укрепване на границите и най-сетне на огромната му любов към народа и земята.

Разлиствайки страниците на двете книги, мога да твърдя, че Вазов нахвърля само щрихи към образа на българския цар Светослав Тертер, а Родев задълбочено ги доразвива и изследва в пълнота. Родевата биографична повест „Светослав Тертер“ идва като естествено продължение на започнатото и недоизказано от Вазов в романа му.

Да, безбройни и неизбродни са пътищата на словесното изкуство… Но сега вече съм убедена, че „загадката Родев“ е разкодирана — ключът е в умението му да убеждава чрез словото си, а то е толкова убедително, защото неподправена и чиста е любовта му към всичко родно, силна е вярата му в непобедимия български дух; самият автор е безпощаден към безродниците…

Може би точно в това се крие благородната литературна „хитрост“ на Цончо Родев…

И все пак бих била благодарна, ако някой ми открие по друг начин тайната на тази „хитрост“ на Цончо Родев.

* * *

И вече стигнахме до главното — до веруюто на Цончо Родев, което той излага чрез сложната личност на цар Светослав Тертер.

… Като преравях по-старите литературни издания, аз с недоумение констатирах, че не само текущата, оперативната критика, но и такива сериозни и задълбочени изследователи на творчеството на Цончо Родев като Здравка Ташева и Ганка Попдимитрова не са отделили подобаващо внимание на неговата повест „Светослав Тертер“. Каква е причината за това разминаване? Недоглеждане? Недооценяване? Виждане в повестта единствено биографичните елементи? Или възприемането й само като художествено претворяване на историческия материал или като определено историческо изследване (например очерка на проф. Йоно Митев „Цар Светослав Тертер“ в „Бележити българи“, т. І, ДВИ, С., 1967)? Не мога да си дам смислен и задоволителен отговор на тези въпроси.

Че Цончо Родев изпитва нескрит пиетет към личността на Светослав Тертер, не подлежи на никакво съмнение. Това се доказва и от публикувания почти четвърт век след повестта роман „Пиратът“, в който цар Светослав, представен физически и интелектуално във вече познатия ни образ, „играе“ уж от втора позиция, но в края на краищата се оказва, че именно той е умът и стратегът на една изумителна дипломатическа и военна (и по-точно: военно-морска) операция. Как Родев си представя неговата роля в историята на Отечеството ни? С разрешение на писателя ще отговоря на този въпрос, цитирайки изцяло кратката анотация на повестта „Светослав Тертер“, съставена от самия автор.

„Последно вътрешно единство, последно териториално разширение, последни бранни успехи — такава е за втората българска държава ролята на цар Светослав Тертер.

Преминал детството и младостта си като заложник при ромеи и татари, той се завръща в България и я заварва окаяна, разпокъсана, съсипана икономически и военно, с един татарин на престола на Асеневците. И Светослав, опазил през изпитанията българската си чест, облегнат на здравите народни сили, смъква позорното татарско иго.

Укрепил властта си, Светослав реорганизира войската и потърсва правдата на меча. Самороден военен гений и продължител на традициите, завещани от Симеон и Калоян, той през тежки войни и славни победи възвръща заграбените от Византия земи. И отново издига България до първостепенна сила на Балканите — границите и се разпростират от Странджа на юг до устието на Днестър на север…“

Но това е външното, биографичното, тъй да се рече официалното лице на повестта. Защото скрит зад могъщата фигура на своя герой, в нея Цончо Родев изразява ако не цялата си лична философия, то поне онази част от нея, която се отнася до съотношението власт — властник (властимеющ), привилегии — равенство, родината България — българин. И ако си припомним, че книгата е издадена в 1971 година, трябва да си признаем, че на автора не му е липсвало дързост да разравя и раздухва именно тези въглени. Колко по-безопасно би било да се напише роман или повест за преуспяващо ТКЗС, за вредата от тютюнопушенето, за възвеличаване на знатен миньор или на ударничка-тъкачка…

* * *

Цар Светослав Тертер — български владетел, за когото сме чели и учили по история, винаги съм приемала като значима личност, но след прочита на Родевата повест съм възхитена от духовния му стоицизъм, проявите на мъжество в името на дълга към България. Разсъждавайки върху книгата обаче, трябва да призная, възхита събуди у мен и неговия животописец. Заради куража не с оръжие, а със слово да воюва срещу догматизма на съвремието си, срещу заслепението на властниците и злоупотребите с властта — възхищавам му се, а пред таланта му се покланям.

Някои от вас сигурно ще ми кажат, усмихвайки се скептично: „Е, не е само той куражлията…“ Ще им отговоря лаконично: Мнозина са искали (искат и днес) да изкрещят от болка, но са потискали гневните си думи, малцина са тези, които са дръзнали (дръзват и днес) да намерят начин и да посочат грешките, да поучат, да отрезвят съвременниците си със своите книги. Възхищавам се на твореца Родев, защото книгата му, почти 30 години след издаването, е актуална и днес, а и в това виждам предимството й. Чрез делата на българския цар, подчинени на дълга към Отечеството, можем да преоценим себе си, заобикалящата ни действителност. Повестта полемично кореспондира с всеки читател, но и със сложните болезнени проблеми на нашето време: отчуждението от родното, разединението на народа ни голото патриотарство, потъпкването на националните ценности. В този смисъл Светослав Тертер още в 1284 година прозира истината: „Голямото зло не иде отвън, а отвътре. От разединението…“ Актуално звучат думите му и днес — не без болка констатирам това. Има ли читател, който да не се съгласи с Тертеровия син, че на народа български днес му трябва цар не като Георги Тертер и Смилец — за народа всемогъщи властници, пък за честта българска — малодушни послушници, а достойни български царе като Калоян и Иван Асен, като Борис и Симеон. Трябват властници (разбирай държавници), но не господари, а „слуги“ на България, да обрекат „имот, власт, люде, живот“, за да върнат предишната слава на Родината…

Познавам Цончо Родев не само като творец, но и като човек и затова бих могла да свидетелствувам пред читателите, че слушайки Светославовия глас, всъщност чувам самия Цончо Родев. И ми се иска да изразя тук разбирането си, че Светослав Тертер е умело намерен исторически герои, „използван“ от автора като образ-резоньор[4], чрез когото дава израз на светоразбирането си, на философията си.

* * *

Още в преразказа на повестта аз частично открехнах завесата към моята истинска тема в тази глава на книгата ми — гражданската философия на Цончо Родев, изразена чрез героя му. С един сравнително по-дълъг цитат посочих как за писателя понятието власт (когато се отнася до владетеля… или „държавния ръководител“, както е била приетата тогава терминология) има две измерения: власт — всемогъщество, и власт — дълг. „Власт — всемогъщество“ би могло да бъде изказано още като „приятна и полезна употреба на властта“. Съмнявам се дали съществува български читател, комуто да е необходимо да се разяснява това понятие. А „власт — дълг“ означава в името на Родината да забравиш себе си и (както е в цитата преди няколко страници) своите най-близки и да посветиш всичко — сили, знания, денонощен труд, лично щастие, дори здраве — на нейното процъфтяване.

Властта Цончо Родев вижда и по друг начин, не само като дълг. И този „друг начин“ няма нищо общо с развлеченията и охолството. Но нека го оставя той сам да изрази мисълта си — отново чрез една много силна реплика на Светослав (стр. 58):

„Боже, защо си заслепил людете да смятат, че властта е благо и радост? Защо е тъй примамна тя за човеците? За нея, властта, са извършени повече престъпления, отколкото дори за любовта… А властта — това е бреме, бреме, бреме!…“

Родев-Светослав (позволявам си така да определя автора, имайки предвид казаното по-горе: образ-резоньор) не е по-снизходителен и когато става дума не за владетеля („държавния ръководител“), а и за неговите съратници, с които е завзел властта — по-близки или по-далечни до трона. Още с встъпването си на престола той недвусмислено заявява, че под неговия скиптър няма да има „хранени люде“ (термин, който се среща на паметните колони в Плиска — б.а.); преведено на днешен език — никои да не очаква съществуването на номенклатура, привилегии, „активни борци“. Ето какво ги предупреждава той още в първия ден на властването си (стр. 53):

„Всички знаете, че позорното татарско иго бе свалено с меч и кръв. Мнозина съдействаха за победата — знатни и безизвестни, — а някои дори дадоха за нея живота си. От височината на този престол обявявам, че никой не трябва да очаква каквото и да било възнаграждение за участието си в борбата. Тя беше чест и родолюбив дълг и не следва да се възнаграждава с никаква плата. Все едно, че ни е нападнал външен враг и ние по повеля на родината сме грабнали оръжието в свещена война, за да го отблъснем.“

Има ли читател, комуто този заклеймяващ текст на Родев е нужно да бъде дообясняван?

* * *

„Аз служа на два бога. Вярвам и се прекланям пред Исуса Христа, всемилостивия, който увисна на кръста заради нас, людете. Но над него поставям другия бог — Бога на България!“

Моля читателя да запомни или поне да прочете внимателно тази реплика на Светослав Тертер (стр. 52). Защото в тези няколко реда Цончо Родев е изразил собствената си житейска философия — философия, на която той е подчинил целия си живот и е посветил цялото си литературно творчество; дръзвам да изкажа оценката, че ако дойде ден да бъдат издадени „събрани съчинения“ на писателя, тези думи на Родев-Светослав напълно заслужено биха могли да послужат за мото на целокупното издание. (Всичко това ми даде основание да поставя „един живот за България“ в заглавието на книгата си.) Ще се опитам да изясня това „верую“ на писателя, като за целта ще се облегна както на нескритите или завоалираните внушения от многобройните му творби, така и на някои уточнения, до които се добрах в дългите ни разговори.

Казано съвсем накратко, Цончо Родев смята, че дълг, чест и гордост за всеки българин е да служи на Отечеството, да му е полезен, да посвещава сърце и труд за неговото преуспяване. Според него това всъщност върши — съзнателно или несъзнателно — всеки от нас с изключение на неколцина предатели, безродници или дегенерати. (Записала съм в бележника си един пример, който писателят ми даде за „дегенерати“ — хората, които изнасят в чужбина за пари паметници от културното ни наследство. Предполагам, че при тази негова ценностна система той не би се затруднил да посочи и много други примери.) Несъзнателното служене на Отечеството той разбира така: Иван, Стоян и Драган може да са например обущар, зидар и електротехник, които прекарват деня си съответно с чукчето и клечките, с мистрията и отвертката. И докато работят с тях, те никак, ама наистина съвсем никак не занимават умовете си с високопарни размисли за Родина, величие, напредък и пр. По-скоро те мислят за нуждата от нови панталони за сина, броят на ум левовете, които са им нужни за напазаруване на път към къщи, преценяват новата работа, предложена им за утре. Но така, както делничността изпълва ежедневието им, те всеки по свой начин — с чукчето, с мистрията, с отвертката — допринасят нещо за утрешния ден на Отечеството. Защото в неговия утрешен ден ще има нужда не само от големи пълководци, от бележити учени, от майстори на изкуството, но също от обувки, от жилища, от светнала лампа. Погледнато едромащабно, приносите им може да са песъчинки, но песъчинки все за благото на Родината.

(В скоби държа да кажа нещо, което мене лично — душевно и професионално — много ме удовлетворява. На най-лично място между „несъзнателните съратници“ Цончо Родев поставя учителя и лекаря. Защото единият осигурява телесното здраве на народа, а другият — интелектуалния му и нравствен потенциал. Нищо, че и те във всекидневието си броят дните до следващата заплата или със страх поглеждат полученото съобщение за електричеството…)

А онези, които съзнателно посвещават усилия и сърце за преуспяването на Отечеството, са пак същите — лекарят, учителят (понятието учител Родев схваща във възможно най-широкия диапазон — от „госпожата“ в детската градина до беловласия професор в университетската аудитория), офицерът, архитектът, поетът и т.н., и т.н. Изобщо всички, които на дело се занимават със занаята или професията си, но го правят именно с творческа насоченост към нуждите на днешния и утрешния ден на България.

Мисля, че по-голям интерес представлява категоризирането на онези, които подобно на Светослав Тертер служат на Бога на България. (Акцентувам на това, че в тази „таблица“ изобщо не влизат безродниците, предателите и дегенератите.) За Цончо Родев на най-долното стъпало са несъзнателните труженици, тези, като измислените Иван, Стоян и Драган. Над тях — съзнателните, които, повтарям, работят именно с мисъл и грижа за Отечеството. Но още по-високо — онези, които дават живота си за него: войникът на фронта, полицаят в борба с престъпника, загиналият в мирен подвиг и пр. Писателят не крие своята почит и възторга си към онези, за които важат Вазовите думи („Новото гробище на Сливница“) „Българийо, за тебе те умряха“. Не е случайно, че в две свои книги — нещо невероятно за прецизен автор като него! — той цитира безсмъртния стих на Хорации „Dulce et decorum est pro patria mori“ („Сладко и почтено е да умреш за отечеството“). Но на най-високото стъпало Родев поставя хората, които в името на Отечеството жертвуват нещо повече от живота си — своята чест.

Въпросът с жертвуването на честта за благото на Родината дълго, почти през целия му творчески път занимава писателя. И абсолютно винаги с по-ярко или по-приглушени краски той изразява уважение, че и възхита към подобни изключителни личности. Редицата се води от „Светослав Тертер“ (1971). Към същата тема — жертвуването на честта — Цончо Родев се връща отново в „Пиратът“ (1994). Там благородният и горд български воин Кремен приема да стане оплискан с кръв пират Кривич — дори неговата любима запраща в лицето му жестокото „презрян пират“, — но, оказва се, то е било, за да се спаси Отечеството от унизителните набези на корабите на Генуа, най-великата морска сила на епохата. И когато узнава, читателят също и тук се изпълва с почит и възхищение към героя. И е благодарен на писателя, загдето е завършил романа си с „хепиенд“[5] — великата саможертва на Кремен-Кривич го заслужава.

Отново жертвуване на честта откриваме в „И стана ден“ (1998). В тази книга Кокон Таша — историческа личност — съзнателно и по собствена воля се отдава на турския управник на Сливен (за известно удовлетворение на читателя той, турчинът, е обрисуван като положителен, дори благороден човек и мъж), но по този начин узнава и съобщава на въстаниците от Април 1876-та онези от техните редове, които са предатели и шпиони. И докато самата тя живее със съзнанието, че е дълбоко осквернена, обезчестена, ние, читателите, сме признателни на Иван Силдаров (който по-нататък и ще се ожени за нея), загдето „осъжда“ греха и с думите „Ти си светица!“

Защото първо я е „осъдил“ по този начин Цончо Родев. И е внушил „присъдата“ си и на нас…

А може би ни е внушил и нещо много повече — своята ценностна система за „грях“ и „безгрешност“, когато се касае за доброто на България!

* * *

Споделяйки тези свои разсъждения с вас, читателите, ми се иска да отбележа още един факт. В творбите на Родев, конкретно в „Светослав Тертер“, откривам неговите философски възгледи за човека и живота. Направих един експеримент. Извадих в бележника си онези от тях, които звучат афористично, онези, които могат да ми бъдат опора, когато отново се почувствам „самотен ездач“ всред житейския водовъртеж. Предлагам ви няколко (убедена съм — могат да ви послужат…):

1. Научи се да не издаваш мислите и чувствата си (стр. 9).

2. Превърни лицето си в камък. Нека никой да не може да чете върху него онова, което таиш в сърцето си (стр. 9).

3. Глупак е онзи, който мисли, че щастието се дарява от всевишния. Щастието се извоюва. И в това е неговата сладост (стр. 13).

4. Да, всички люде не са еднакви. И не е вярно, че всички сме проядени от покварата. Още има между хората — хора (стр. 37).

5. Аз давам повече вяра на един осъзнал се грешник, отколкото на светец, който нивга не е грешил (стр. 100).

…

…

…

Без тенденциозна поучителност Цончо Родев съветва своите читатели. Не е малък жизненият опит, натрупан през годините, и затова са толкова мъдри съветите му (макар че не са изведени в отделна глава, като при Сервантес например, но всеки може да ги открие за себе си).

Ако някои от вас, драги мои читатели, съжали, че не съм извела всичко от „житейския си наръчник“, то ще го посъветвам да прочете „Светослав Тертер“. В тази книга всеки българин ще открие разковничето за достоен живот, подчинен на повеленията на Бога на България, ще осъзнае може би, че жертвата пред олтара на Родината е свята жертва…

Струва си да служим на два Бога…

[1] Ще рече — историческата област Бесарабия или днешна Молдова. ↑

[2] Днес река Факийска в югоизточна България. — Б.а. ↑

[3] Величко Вълчев. Иван Вазов. Жизнен и творчески път. БАН, С., 1968, с. 455. ↑

[4] Употребявам понятието в литературното му значение: „В античната трагедия и комедия, в старинния роман и в драмата на класицизма — действащо лице, което изказва мислите на автора, пропити със съвети, морални сентенции и разсъждения.“ (Речник на чуждите думи в българския език, БАН, 1993, с. 728.). ↑

[5] „Щастлив край“ (англ.). ↑

Седма глава
В търсене на неизвестното

Само Родината дава смисъл на живота.

Михаил Дихан

(българин от Украйна)

… българин да се наричам

първа радост е за мене.

Иван Вазов

Ако искаме да посочим най-характерното за Цончо Родев при избора му на сюжет за неговите книги, това неизбежно би било влечението му към неизвестното. За да се избягнат недоразумения, веднага ще внеса едно уточнение. Под „неизвестното“ нямам предвид някакво уникално откритие, което да е непознато за човечеството въобще или за човешката наука в частност; не искам да представя Родев примерно в ролята на археолог, който с лопата и четчица в ръка ще даде на света или поне на Родината Панагюрското съкровище, Казанлъшката гробница, Варненското предисторическо злато или друга неподозирана — и затова сензационна — находка. Мисълта ми е за „неизвестното“ в по-събрани граници: познато е за много тесен кръг специалисти, но е направо неподозирано за читателя — даже не само за масовия, а и за ерудирания читател. То може да е малко известен факт от родната ни история, сведение на древен летописец, археологическо разкритие с голяма стойност или дори „само“ научна хипотеза. Цончо Родев взема това „неизвестно“ (тук кавичките станаха задължителни), изгражда върху него сюжет на поредната си творба и вече в белетристичен вид го поднася на читателската публика.

Ще посоча примери, разбира се, но съзнателно ще започна с една важна за мене уговорка. Фактите, които стават основа на генералните сюжети на Родев, абсолютно винаги са пряко свързани с важен, съдбовен момент от историята на Отечеството, а не се отнасят примерно дали царица Хикс е била в интимни връзки с благородника Игрек, или дали цар Зет е имал толкова и толкова любовници — нещо толкова характерно, да речем, за френската историческа романистика. Цончо Родев въобще няма никаква склонност да се рови в чаршафите на когото и да било; за него Родината дава смисъл не само на живота в неговата цялост, но и на творчеството в частност.

Своя афинитет към неизвестното Цончо Родев проявява още с първата си (издадена, не написана) книга — „Черният конник“.

Фабулата в случая е изградена върху хипотезата, че Черноризец Храбър и Симеон са едно и също лице. Това не е измислено от писателя. Още февруари 1927 година (месеци след раждането на Цончо Родев) проф. Васил Златарски е публикувал монографията си „Кой е Черноризец Храбър?“. В нея той не дава преки доказателства за идентичността на княза и по-късно на царя с изключителния средновековен автор, но многократно защитава тази теза по системата на изключването: „поради тази и тази особеност Черноризец Храбър не може да бъде никои друг освен Симеон.“ От тогава, та до днес професионалните историци и въобще любителите на историята са разделени „pro“ и „contra“ хипотезата на бележития наш учен; в интерес на истината трябва да кажа, че привържениците на становището „contra“ преобладават. (Тук ще вметна един пример, който буди недоумение и предизвиква усмивки… Покойният литературен критик Иван Богданов дотолкова запалено е бил „contra“, че в част II на своя основен труд „Тринадесет века българска литература“ дава библиография на Родевите произведения, като… прескача „Черният конник“.) И така, както няма доказателства за идентичността на Симеон — Черноризец Храбър, така няма и оборващи доказателства. И затова никой не може да упрекне Цончо Родев, че виждаш ли, си е наумил да предизвиква исторически сензации.[1]

Втората му книга „Съкровището на Лизимах“ пък е построена върху абсолютно точно предадени цитати на Ксенофонт, Страбон, Теофан Изповедник, Плиний Стари, Флавй Ариан и други антични и средновековни автори. Колцина от нас са чували техните имена, да не говорим за познаване на творчеството им? Ето една друга форма на търсенето и претворяването на неизвестното.

За своя роман „Пиратът“ Цончо Родев още в предисловието изяснява как е попаднал на прелюбопитния случай от началото на XIV век. Чул е случайно за него от свой приятел историк, после се е заровил да проучва литературата и древните генуезки документи (включително непубликувани) и в резултат се явява на бял свят единственият наш „пиратски“ роман за времето на Средновековието. А за пирата Кривич (такова е името на главния герои, както фигурира то в прашасалите „Libri dei pirati“) смея да кажа, че и професионалните историци-медиависти са научили немалко или ще научат тепърва от романа на Родев.

Аз не съм мерило за историческа осведоменост, но все пак ще призная нескромно, че се имам за информирана над средното ниво на българския читател. И от тази позиция ще направя признанието, че изобщо не ми е минавал през съзнанието интересния исторически факт за тъй нар. печенежки смутове по време на византийското робство, при които не за година или две, а за четвърт век днешна Добруджа и Лудогорието без да са били свободни, не са били и под властта на ромеите. Не ми е известно как Цончо Родев се е добрал до тази чудна страница от историята. Но той не само се е добрал до нея, а я е разчепкал до най-дребните подробности, включително е издирил и имената на действителни герои — българи и печенеги — от конкретната епоха. И така неизвестното за мене, а вероятно и за всички деветстотин деветдесет и девет от хиляда читатели, е разкрито и популяризирано от перото на Цончо Родев в уж юношеския му роман „Мечът на непримиримите“.

Ще спра с примерите — рискувам изложението ми да стане нещо като поменик на цялото творчество на Цончо Родев. Не мога да отмина обаче двата му сходни (единия с герои деца и другия — с възрастни) сборника разкази „по истински случаи“ съответно „Отмъстителят“ (1983) и „Една торба ключове“ (1994). Защото те са своеобразна кулминация на пристрастието на писателя към търсенето на неизвестното. Защото в 13-те разказа в „Отмъстителят“ аз за себе си открих само един познат случай — малкото чираче Райчо, бъдещият капитан дядо Райчо Николов, което преплувало Дунава с кратунки под мишниците, за да занесе важни сведения на разположените на отсрещния бряг руски войски (а като сливенка може и да съм дочувала нещичко за ранните лудории на онзи, които един ден ще стане Хаджи Димитър). От „торбата ключове“ пък половинчато (т.е. без конкретни подробности) ми бяха известни построяването на Беленския мост от Уста Кольо Фичето и завоюването на гръцкия лавров венец за литература от Григор Пърличев. Всичко останало ми беше абсолютно непознато, преди да прочета книгите.

И двете книги са възхвала на българския дух и на българските добродетели (затова по-горе ги нарекох „сходни“). В „Отмъститепят“ героите са все деца — от 7-годишната Рада до 16–17-годишните Хаджи Димитър в два от разказите, посветени на него, за случки от по-напредналото му детство, както и бъдещия му побратим Стефан Караджата. Поради тази ранна възраст на героите за някакво особено обрисуване на характерите им не може да се говори — кой по-дяволит, кой по-буен, кой по-честолюбив, кой по-кротък, те всичките повече или по-малко са еднакви, просто деца и юноши. Онова, което ги обединява — тях самите, а също и разказите, които са им посветени, — е подвигът, който са извършили в даден момент от възрастта си.

Известни различия съществуват само в характера на подвизите, извършени от малките българчета. Повечето от разказите са посветени на героични дела, осъществени в подкрепа на освободителните руски войски. Христо Стоянов от Мидия отвлича кон на турски куриер и заедно с важните документи, които са в джобовете на седлото, го отвежда в командния пункт на руския адмирал Грейг. За Райчо вече споменах, пък и този случай е сравнително по-популярен. Рада, като невръстна санитарка, подпомага ранените руски войни не другаде, а във въртопа на епичната Шипка. Никола Михлюзов от Панагюрище на няколко пъти преминава бойната линия през Освободителната война, за да разясни на руското командване действията на турските войски срещу тях. Хаджи Димитър и Джендо от Медвен — един ден той ще стане безсмъртен под името Захари Стоянов — са непримирими колкото срещу турците, толкова, че и повече, срещу българските чорбаджии. Раковски от момче проявява съпротивата си срещу агресивния панелинизъм. Мацко (с този прякор е известен в изворите) и Цено Христов участвуват в освободителните борби — вторият като съратник на самия Левски. А младият Стефан Караджа съвсем отрано проявява чутовната си физическа сила срещу един прославен турски пехливанин.

Смятам, че не е възможно българче да чете за тези юначества и да не си рече „Българин да се наричам…“! И да не изпита желание да им подражава в някаква степен.

От датировката под разказите проличава, че Цончо Родев ги е писал в доста дълъг интервал от време, почти десет години — от 1972 до 1981 година. Но как е могъл да се добере до историческите факти, залегнали в тях — все пак става дума за деца-герои! — е пълна загадка за мене.

Много по-богата е палитрата на Родев в другия сборник, „Една торба ключове“, което ми дава основание да го поставя на по-високо ниво от „Отмъстителят“ (това не е само мое мнение — някои изследователи на творчеството му смятат тази по брой на страниците малка книга за едно от върховите му произведения). По същество конструкцията е същата — авторът е издирил или е попаднал случайно на интересен и неизвестен исторически факт, превърнал го е в разказ, снабдил го е с обяснителна бележка и го поднася на читателя. Разликата обаче е, че, вземайки за герои зрели или възрастни хора, той има възможност да прояви едно от подчертаните си качества на разказвач — да сътвори характери. И тези характери, както и изявяването им в съответните разкази, е изключително многообразно — почти няма два разказа, за които да може да се каже: „По извършения подвиг си приличат.“ Това ме кара да допущам, че Цончо Родев е разполагал „на склад“ със значително по-голям брой разкази с приблизително сходна тематика, но не ги е струпал безразборно, за да направи томчето по-внушително по дебелина, а съзнателно е извършил строга пресявка, за да получи търсеното от него разнообразие.

Тук искам да направя едно уточнение. Цончо Родев не е търсил многообразие въобще, целта му не е била да осъществи едно своеобразно белетристично народопсихологично изследване на българина; в пресявката си той преднамерено е потърсил многообразието на само една черта на българина — чувството за собствено достойнство впрочем това той заявява още в подзаглавието на книгата си: „дванадесет разказа и новели по истински случаи за достойнството на българина“ (подчертаното от мене — С. К.). Тази е причината, предполагам, поради която между разказите няма посветени на подвизи в оня смисъл, възприет за канава на почти всичките в „Отмъстителят“, а историята ни е пребогата на такива примери. Другояче казано, Цончо Родев в своите „дванадесет разказа и новели“ не търси героичното в Омировия смисъл на думата — героизмът с щит и меч в ръце, — а „тихи“, по-скоро интимни прояви на хора, които не се стремят да се изкачват към върха на пиедестала, а далеч по-скромно (понякога анонимно) желаят да живеят — или дори да паднат — с високо вдигнато чело.

Че Родев е проникновен тълкувател на човешката психика, че миналото както с героиката си, така и с драматичната съдба на народа ангажира изцяло съзнанието му, е факт. Че е прецизен до педантизъм по отношение на историческите събития, това също не е ново за читателите. Но ми се иска тук да изтъкна умението му да показва героите си като нравствени същества, да прозира в душите им, в невидимото, да внушава на читателите си силата на духовния подвиг, извършен от обикновения българин.

Тази му дарба ще илюстрирам с два разказа от книгата „Една торба ключове“ — „Хоро върху острието на ятагана“ и „Решение № 1424“. На онези читатели, които познават разказите и новелите, може би вече е ясно, че първият разказ е пряко свързан с тежненията на робството в предосвобожденска България, а вторият — с първата година на свободата — 1878.

Не случайно избирам тези две творби. Самият Родев ги е подредил една след друга в книгата си, а в това откривам дълбок смисъл. Чрез първата само с няколко детайла (опожаряването на село Бояджик от Шевкет паша; издевателството над българските момци край Рачарския мост; душевните терзания на Шевкет в търсене на отговор на въпроса „Защо сърцето му не изпитва удовлетворение“ от „обезглавените или накълцани трупове, спечената черна кръв, оглозганите от кучета и гарвани кости, пустошта на опожарените къщи и дюкяни, разпраните утроби на трудните жени“ и т.н.) той успява да изгради реалистична картина на жестокостта на поробителя. Читателите тръпнат, бунтуват се, съпреживяват. А във втория разказ Родев показва как наслояваната векове омраза към турците се стопява под напора на разума. И на вроденото благородство, на чувството за собствено достойнство. Сливенските общинари на 8 август 1878 „затварят очите си“ за преживяното, за злата си участ в годините на робия и подават ръка на гладуващите турци. Дават им своята подкрепа още в първата година на лелеяната свобода.

Композирайки така творбите (една след друга), Родев показва издевателствата на поробителите, но и проявите на мъжество в години на робство: защита на честта българска (Йова да не стане жертва на плътското влечение на Шевкет паша); смелостта и единомислието пред очите на смъртта („Хоро ли иска тоя звяр? Хоро. Хайде тогаз да му ударим едно такова хоро, че да види и помни, дорде мърси божата земя, как български юнак с игра и песен отива към гибел.“); сила на духа и дързост българска пред очите на врага („Не беше хоро това, играно върху острието на ятагана, а подигравка. И надменност. И пълна с отвращение ненавист. И присмех, сякаш не те, а Шевкет беше безсилният и обреченият на смърт. И злост. И дързост. И високомерие на по-силен към по-слаб. И неизречена хула. Всичко, всичко, каквото можеше да го обиди и унижи, се съдържаше в това хоро и в погледите на играчите.“); юначество, подкрепено с оръжията на духа („Оръжията им не бяха пушки или калъчи, а насмешката и презрението.“); достойнство „по-високо от живота“, а не състрадание към себе си (песента:

„Ех, гиди Стара планина!

Дорде е Стара планина,

на турчин не се покланям.“).

Проява на духовен подвиг е да запазиш гордостта си в години на жестокост, проява на духовен подвиг е и мъжката дума на общинските съветници в Сливен, прозрели „половин година след петвековното робство и декемврийските вандалщини“, че „прошката облекчава опростения и възвисява опростителя“. Протягат ръка за помощ на съгражданите си турци „в името на човещината“.

Не мога да не се чувствувам горда, че сливенци са били духовно богати и мъдри българи. Потиснали парещите спомени за изнасилванията, за осмъртяванията на невинни в „Джендемите“, за жестокостите на Сюлейман паша (заповядал на всяко дърво по пътя — от конака до Татар Мезар — да виси по един българин), те се доверяват на чистата си съвест, на чувството си за търпимост и човеколюбие и изпълняват моралния си дълг — да впишат своето „Да“ в защита на останалите в Сливен турски семейства след Освобождението.

Двата разказа са идейно свързани. Като че ли „Решение № 1424“ е своеобразно продължение на „Хоро върху острието на ятагана“. Ако в първия Родев пресъздава драматичната съдба на народа в миналото, то във втория разказва за драматизма на новото време. Духовният подвиг е това, което вътрешно ги споява, обединява — прояви на духовен подвиг в години на потисничество и в години на свобода.

„Хармонията на цялото“ (доколкото по памет цитирам Йовков) се разкрива едва след затварянето на последната, страница от сборника. В основата на всеки разказ лежи различен нюанс на онова, което очевидно авторът сумарно разбира под понятието „достойнството на българина“. Смелост пред лицето на смъртта. Великодушие към довчерашния поробител (и то след като понякога лично си пострадал от варварската му жестокост). Непримиримост към посегателствата върху вярата. Щедрост. Гордост да се наричаш българин. Доблест да признаеш грешката си. Безукорна честност. Недопущане най-дребно петно върху челото на Отечеството. Отсъствие на угодничество. И така нататък — примерите са дванадесет, кръгла дузина.

Разказите са с висока художествена стойност всеки сам за себе си; не мога да си представя българин да ги чете и поне на два-три от тях да не почувствува влага в очите си. Но когато затвори книгата и се замисли над прочетеното, невъзможно е в съзнанието си да не извърши още едно действие — да наложи един върху друг образите (и характерите) от цялата дузина. И именно тогава — то е своеобразен апотеоз — пред вътрешния му поглед се възвисява в целия си ръст достойнството на българина. Такова, каквото Цончо Родев си е поставил за цел да ни го представи.

Можех тук да завърша главата. Но ми се ще да споделя онова, което лично аз изпитах, когато прочетох книгата. Поправям се — не толкова изпитах, колкото въпрос, който си зададох. И той беше приблизително такъв: кой е на по-високо стъпало по стълбицата на достойнството — възрожденският и следвъзрожденският българин, когото Цончо Родев е избрал за герой на дузината си разкази и новели, или днешният? Аз, ти, непознатият в автобуса или по тротоара?

С горест ще кажа, че според мене везната не наклони към днешния българин, към нас, съвременниците…

[1] Работех вече върху книгата си за Цончо Родев, когато ми хрумна идеята да препоръчам на учениците си, в подготовката си за Черноризец Храбър и „За буквите“ да ползват романа „Черният конник“. Интересно ми беше да узная младите и непредубедени хора на чия страна ще застанат. Ще приемат ли Черноризец Храбър като Симеон или обратно. Извеждам в обобщен вид казаното от тях: „в представите ни българският цар Симеон изглежда точно като героя на Родев — безумно смел, непокорен, но и мъдрец, борец срещу триезичната ерес. Иска ни се да вярваме, че Родев е прав…“ — Б.а. ↑

Осма глава
Подир виденията на детството

За деца се пише също като за възрастни, само че по-добре.

Максим Горки

Веднъж попитах госпожа Надя Родева защо съпругът и пише за юноши. И получих неочаквания отговор:

— Защото по акъл никога не е излязъл от пубертетната възраст.

* * *

Ето, наглед всичко си е на мястото. Няма спор, че Цончо Родев никога не е писал нито ред за деца от възрастовата категория на „Хей ръчички, хей ги две…“ или „В джобчето ми дрънкат семки и бонбонки“. За юношеското четиво обаче нещата са различни. Тук цари пълно единодушие. Самият писател е сложил под заглавията на някои свои книги уточнението „исторически роман за юноши“. Съпругата му не поставя под съмнение, че той е автор на книги и за юноши. Един негов роман („Наричаха ме Желязната ръка“) е в списъка на задължителните четива за учениците от VI клас. Получавал е награди за „най-добра книга за юноши за годината“ (1971). Откъси от негови книги са в помощни сборници с художествени четива по родинознание за IV клас (1976 и 1981). Името му фигурира в биобиблиографския сборник на доцент Божанка Константинова (1999) за авторите на детско-юношеска литература. Да си призная — също и в моята библиотека има няколко негови романа, които съм чела преди двадесет години, а сега са измежду любимите книги на дъщеря ми.

На пук на този строен хор аз искам да изразя една еретична мисъл: Цончо Родев не е създал нито едно произведение за юноши[1]. Според мене в същността на писателя има двама напълно самостоятелни разказвачи, които са в прословутото доскоро „мирно съвместно съществувание“. Единият е тънък психолог, който с веща ръка дълбае в човешката душа („сливенската“ трилогия, „Изпитание“, „Една торба ключове“ и др.). Другият се увлича по романтичното, по авантюристичното (в най-добрия смисъл на тази дума), по острите напрегнати ситуации, по въздействието върху читателя да е нетърпелив да узнае „какво ще се случи нататък“. Двамата автори пишат по един и същ начин. И той може да бъде охарактеризиран така: майсторско композиране на творбата; увлекателен сюжет; многопластовост на действието; плътни, запомнящи се образи; богат, емоционално-цветист, картинен език, прецизиран до педантизъм; жив и образен диалог; философска осмисленост на явленията; дълбок психологизъм. И тъй като са винаги в историческата тема — с прецизно и задълбочено познаване на съответната епоха. После обаче читателят прокарва граница: върху творбите на първия разказвач поставя етикет „за възрастни“, върху творбите на втория — „за юноши“. А всъщност и едните, и другите са написани с едно перо. И са предназначени за един читател, за една възрастова група.

Двамата разказвачи нямат свои запазени периметри, а постоянно си заемат уж „своите“ теми. Например темата любов не липсва в романите „за юноши“ (без „Отмъстителят“), а „съспенс“ (както напоследък е модно да се нарича напрегнатото действие) е с често присъствие в романите „за възрастни“. Спортът (борба, конно надпрепускване, точна стрелба) има своето място в книгите „за възрастни“, а героиката (разбира се, когато говорим за автор като Цончо Родев, става дума не за самоцелен героизъм, а за подвиг и саможертва винаги в името на България) е почти „постоянно присъствие“ в творбите „за юноши“. Романтичните дуели в стила на „Дивия Запад“ намират място в романите „за възрастни“ (примерно двубоят „на смърт“ между Стоил войвода и кървавия Али Байрактар Топчи в „И стана ден“), а пристрастяването към различни пороци — „за юноши“. И тъй нататък, списъкът би могъл да бъде много по-дълъг.

Погрешно ще бъде да се смята, че с „двамата разказвачи“ се опитвам да представя Цончо Родев като някакъв литературен феномен. Световната, че и нашата литература познава много такива примери. От световната ще посоча само три, а бих могла тридесет. Даниел Дефо е написал извънредно силния роман „Мол Фландърс“, а голямата си популярност дължи на приключенския „Робинзон Крузо“. Хенрик Сенкевич е автор на „Камо грядеши“, но и на „Стас и Нели“. Джек Лондон създава социални или пълни с психологизъм романи като „Мартин Идън“, „Желязната пета“ и „Малката стопанка на голямата къща“, но може би е по-известен с очарователните си авантюристични творби с тематика от южните морета или от Клондайк в далечния север. От нашата литература е достатъчно да спомена Елин Пелин, които е автор на „Гераците“ и на „Ян Бибиян“.

* * *

Заблудата на онези, които приемат някои творби на Цончо Родев като юношески, може би се дължи на лекия му стил — вероятно се предполага, че сериозно и за възрастни се пише само като Достоевски, Пруст или Кафка. Прочетете например сборника разкази „Отгласи“. Книгата номинално минава за юношеска (навярно защото има голям познавателен характер). А всъщност е наситена с философия, над която човек дълго може, а и трябва да размишлява.

* * *

Когато по годината на изданията съдех (с приблизителна точност) за времето на написването на книгите, аз се натъкнах на едно странно обстоятелство. Оказа се, че докато е работил върху монументалната си творба — „сливенската“ трилогия (общо около 3000 машинописни страници!) — изпод перото му са излезли и няколко приключенски книги. От онези, които влизат в раздела „за юноши“. Тук изключвам сборниците разкази „Отмъстителят“ и „Една торба ключове“. Те са от малко по-особена категория. Явно е, че през годините — може би четвърт век! — когато Цончо Родев, в буквалния смисъл на думата, е попадал на автентичен случай, в които българин, българка или българче са проявявали смелост и жертвоготовност в името на България, той просто му е посвещавал нужното време, за да го проучи, а после веднага го е претворявал в разказ или новела, винаги в патриотична „гама“. Мисълта ми е за други произведения на Родев — пак исторически, пак с подчертан патриотизъм, пак с привкус към романтиката и напрегнатото действие (т.е. „за юноши“), — които някак си не би могло да не съвпадат по време на сътворяването със „сливенската“ трилогия. Поне за двата романа „Мечът на непримиримите“ (1981) и „Двама против ада“ (1986) изследователят би могъл да влезе в доспехите на Муций Сцевола и да си заложи ръката.

Веднъж не се сдържах и споделих с писателя моето наблюдение. И изпитах изключително задоволство, че той потвърди Шерлок-Холмските ми предположения. А после с кротка и едва ли не извинителна усмивка ми обясни приблизително следното (както съм го записала в дневника си):

— Над „сливенските“ книги аз работих кръгло двадесет години. Давате ли си сметка, госпожо Келеведжиева, какво означава двадесет години да работиш върху само едно произведение? Това не е като да си на строеж — днес зидаш, утре изливаш бетон и пр., а надвечер вземаш един душ и до сутринта забравяш дневните грижи и усилия. Изобщо релаксираш. Писателският труд е всеотдаен и всеангажиращ, при него няма почивки и ваканции; писателят работи не само своите 8–10–12 часа при пишещата машина, а през кръглото си денонощие. Дори и когато спи, той пак е сред своите герои и сред ситуациите на книгите си. (Тук Цончо Родев ми разказа как именно на сън му е дошло композиционното решение на „Бурята“ по време, когато вече е бил почти на границата да се откаже от задачата си. — Б.а.) Да се издържи две-три години на подобно напрежение все още е възможно. Но две десетилетия? И когато на няколко пъти просто усещах, че ще се побъркам, аз зарязвах Сливен, „Сините камъни“ и „Агликина поляна“ и побягвах, търсейки отмора, всред виденията на детството ми или при вечната ми любов — морето.

— Виденията на детството? — попитах изумено.

— Точно така. При онези видения, натрупани някога на „Скалата“ край родния ми град, в който по правило звънтят мечове, свистят стрели, носи се конски тропот и „играят“ все силни мъже и красиви жени… както е впрочем в „Мечът…“ и „Двама против ада“.

— А „вечната любов“?

— Чрез нея се спасих, когато написах „Отвъд синия праг“. Знаете ли този очерк? Да, да, чрез него едновременно се спасих и се разплатих за всичко онова, което ми е дало морето. А когато се отморявах, аз се връщах вече със свежи сили и с нова охота към главното.

— Не е ли малко странно писателят да си почива от усилията по една книга, като пише друга? Ами че то е все едно жътварят да се отморява, ожънвайки и нивата на съседа…

Нова порция незлобив смях.

— Само, за Бога, не си мислете за мене като за „… той пишеше книги, за да си почива“. — И отново сериозно: — Пък иначе е точно така — да смениш темата, да се потопиш в други видения, да се освободиш за малко от познатите герои и обстановката, всичко това дава истинска отмора. И не ме възприемайте, моля, като някакво изключително явление в обществото на „пишещите братя“. Подобни „бягства“ и „спасения чрез бягства“ са познати доста отдавна. Сигурно има много примери, но сега през съзнанието ми минава само един. Докато пишел десетте тома на своя „Жан Кристоф“, Ромен Ролан веднъж изпаднал в такава психическа преумора, че се спасил, като избягал и… създал малкия си шедьовър „Кола Брьонон“. А, тъкмо ми хрумва и друг пример. Гьоте. Тъй както истински страдал над втората част на „Фауст“, той си починал, написвайки „Приказка от индийската гора“… Е, аз не се смятам за български Ромен Ролан, още по-малко — за Гьоте, но познавам и преумората, и бягствата…

* * *

Чувствувам се задължена да защитя тезата си, че в творчеството на Цончо Родев няма нито една творба, която справедливо би трябва да носи определението „за юноши“. И произволно се спирам на една от последните, на която при това сам авторът (или издателят?) е писал подзаглавието „роман за юноши“ — „Двама против ада“ (1986).

Историческият роман „Двама против ада“ е в известен смисъл изключение — едно от малкото изключения — в творчеството на Цончо Родев, тъй като в него авторът се е отклонил от почти фанатичната си слабост, която някъде преди нарекох „търсене на неизвестното“. Защото сюжетната основа е краят на царуването на Борил и възцаряването на Иван Асен ІІ — исторически събития, които са познати на всеки българин, който е ходил на училище. Разбира се, Родев не е удържал на своята природа и на не едно място в книгата си е прибавил сведения, които вероятно се знаят само от шепа специалисти. Лично аз съм била няколко пъти във Велико Търново и на Царевец, но едва сега от романа придобих представа за укрепителната система на древната столица — система, която прави чест и на тогавашните военни специалисти, и на строителите. Пак от романа научих извънредно много за административното и военното устройство, на втората българска държава, предизвикващата тръпки на ужас характеристика на Стрез, брат на Борил и владетел на крепостта Просек, съществуването на вътрешна крепост (цитадела) в Царевец и маскирани тайни изходи от крепостната стена и т.н. А лично на мен ми направи особено впечатление съществуването на луксозния „хотел“ на „Госпожа Бойка“, който имал даже, нека да го наречем така, адресен надпис до вратата (стр. 34) — да не забравяме, че говорим за първата половина на XIII век. (Но бързам да кажа, че не се срамя от незнанието си — колко хора у нас извън специалистите са чели „Периодичното списание на Българското книжовно дружество“ от 1904 година?) Ала всичко това, което споменавам, са само любопитни подробности, издирени за нас от неуморимия „търсач на неизвестното“ Родев. Главният исторически факт, станал сюжетна основа на романа, повтарям, е познат и сравнително така крупен, че се изучава в училище.

Обаче обстоятелството, че основата е позната, съвсем не е накарало Цончо Родев да измени на разбиранията и професионалните си привички, та също и тук той се обляга на фанатично проучени и добросъвестно вплетени във фабулата абсолютно всички факти за епохата, познати на историческата наука. Дръзвам да кажа, че ако студент има да отговаря на изпит за тази страница от нашата история и е чел само „Двама против ада“, положително може да разчита на отлична оценка.

И на друг свой похват авторът не е изменил — „нулевото начало“. Книгата още на първата си страница (условно казано) започва с един безсмислен по същество двубой между двама симпатични младежи (те ще бъдат измежду най-главните герои на повествованието), които едва не се „накълцват“ в него, а едва доста по-нататък, когато действието вече ни е увлякло, се разбира кои са всъщност те и какви са мотивите, изпратили ги към Търновград. Както и историческата обстановка в престолнината и в страната изобщо.

Впрочем този двубой, както и още един по-нататък в романа, може би са единственото основание книгата да бъде обявена „за юноши“. Ако изключим, общо взето, по-напрегнатото действие и някои приключенски мотиви, трудно можем да намерим каквото и да е „юношеско“ в нея. Тъкмо напротив — като продължава да следва любимите си прийоми, авторът още в първите три глави разполага основните фигури върху „голямата шахматна дъска“; нещо повече — пак до там са дадени и главните им личностни обрисовки, така че читателят вече ги познава не само по име, сан и външност, но и като характер. Казано с езика на литературната теория — още до тук е осъществена сюжетната завръзка на романа. Само няколко глави по-нататък — докъм 60–70-тата страница — вече е на лице и развитието на действието; в случая — започнали са заговорите „против ада“, че и неизбежните любовни отношения (на едното от които е съдено да завърши с „хепиенд“, а на другото — с трагичен финал), явяват се и наченките на същинската борба на заговорниците за свалянето на узурпатора Борил. Все така с умело движение на фигурите по „голямата шахматна дъска“ повествованието през всички перипетии и обрати ни води към кулминацията и развръзката. Тоест спазени са абсолютно всички компоненти на класическата белетристика. Къде се вижда тук нещо „за юноши“?

Като споменах за фигурите върху „дъската“, та се почувствувах задължена да спра специално внимание върху образите в романа. Те не са маркирани (или декларирани) като в типичните юношески романи, а са изградени грижливо, многопластово, в развитие. Например уж гуляйджията дядо Влас с неговото величаво поведение при изтезанията и смъртта би направил чест на който и да е художник на словото. И то на „възрастната“, не „юношеската“ литература. Симпатичният момък Страхота, който влиза в страниците на книгата като сляп отмъстител, постепенно се издига до осъзнат борец за доброто на България. Противно на него боляринът Йончо пред очите ни се хлъзга надолу, като достига до самото дъно — предателството. Развитие претърпява и самия цар Борил — от всемогъщ властодържател в началото на романа, той малко по малко се променя към фигурата на безпомощен фигурант.

Няма да изреждам повече. Но преди да затворя темата „образи“, не мога да пропусна стоящият в съвсем самостоятелна позиция Чръноглав, който е нещо ново — и засега като че ли единствено — в творчеството на Родев. Писателят неведнъж е рисувал герои (най-често от тъй нар. „трета възраст“), които водят безметежно съществуване или дори са любители на чашата, а се развиват или като мъдри справедливци, или дори като борци за правдата и за България: споменатият по-горе дядо Влас, Илийца от „Светослав Тертер“, хаджи Рифат от „Тътени“, Халис ефенди от „И стана ден“ и т.н. Чръноглав от „Двама против ада“ е антипод на всички тях — той се появява и проявява като очарователен безделник, дори готов да помага на хората около себе си, докато събитията го демаскират като (нека ми бъде простен съвременният термин) ловко законспириран шпионин на царя и на неговото куманско обкръжение.

Като описвам по този начин героите, моля те да не бъдат схващани като застинали фигури, като восъчните статуи в музея на мадам Тюсо. Не, те са живи и с ясно изразен характер лица, които се движат напред към развръзката, свидетели са на самото действие, конфликтуват (в белетристичния смисъл на думата) помежду си и с околния свят, носят своята истина (или своя фалш), когато е нужно развиват и житейската си философия и по този начин не само изпълват романа с живот, но и го издигат далеч над обикновеното приключенско четиво. Бих могла да дам много примери за това, но ще посоча само диалога в тъмницата между Деян и Страхота (стр. 174–176). Според мен като философия и идейна наситеност тези страници са измежду най-добрите подобни сблъсъци в нашата литература; специално в творчеството на Родев те са съизмерими само с диалога в разказа „Среднощен разговор в тъмницата“ (в сборника „Отгласи“).

Въпреки свистенето на стрелите или тропота на конските колита с този роман Цончо Родев съвсем не си е поставил за цел да създаде едно забавно четиво — като романчетата-еднодневки, които четем във влака и забравяме на седалката. И тук той не изневерява на себе си и следва онази линия, която е характерна за цялото му творчество — да внуши на читателя, че повече от всичко за него е служенето на България. Без значение от сана и богатството — родолюбието е черта на всички, които в романа се борят срещу Борил и неговото куманско обкръжение: от великия болярин до последния редови воин. Примерите са безбройни, но аз ще се огранича до два — според романа за мъжа изпълнението на патриотичния дълг е „по-велика цел от любовта“ (стр. 172–3) и този дълг означава „да превърне смъртното си тяло в мост, за да мине по него величието на България“ (стр. 176).

Дълбокият подтекст, съдържащ се в тези редове от „юношеския роман“ „Двама против ада“ трябва да бъдат разбрани от читателя-младеж. Но те трябва да бъдат осмислени и от всеки възрастен, за да ги претвори в дела…

Тогава какво, само роман за юноши ли е „Двама против ада“?

* * *

Като доказах, надявам се, че Цончо Родев изобщо няма творби „за юноши“, искам в същото време да предпазя читателя от мисълта, че се опитвам да го представя едва ли не родоначалник на някакъв нов литературен жанр — шеговито казано: „юношески роман за възрастни“. Не, по тази линия той не е първооткривател. Историята на литературата ни предлага достатъчно примери на автори, които са писали „за възрастни“, пък юношите са основната им читателска публика. Нима Александър Дюма-баща („Тримата мускетари“, „Двадесет години по-късно“, „Десет години по-късно“, „Граф Монте Кристо“, „Кралица Марго“ и пр.) е писал юношески романи? Не, разбира се. Но творбите му не са в библиотеката на бащата и майката в семейството, а на сина в прогимназиална възраст. А Джек Лондон („Синът на слънцето“, „Приключенията на Джоана“, „Белю Пушилката“)? Ами Теофил Готие („Капитан Фракас“)? И колко още други са трасирали този литературен стил преди Цончо Родев…

Когато „под лупа“ анализирам „юношеските романи за възрастни“ на Цончо Родев, аз се натъквам на влияния — респективно липса на влияния — от световните майстори. От Майн Рид и Густав Емар — никакви. От Карл Май — слабостта му към всеможещия герой. От Лондон — елегантното повествование. От Дюма-баща — дворцовите интриги и бързото посягане към шпагата (меча). От Готие — прецизното до педантичност боравене с древната терминология.

Но ако трябва да определя един от големите разказвачи, които — според мене — в най-голяма степен е въздействал върху „юношеския“ автор Цончо Родев, аз без колебание бих посочила Рафаел Сабатини („Скарамуш“, „Капитан Блъд“, „Наследникът на лилиите“, „Морският ястреб“ и т.н.). Този англичанин с италианско име, който пише на френски (1875 — 1950), като че ли е оказал най-силно влияние върху Цончо Родев, когато се е изграждал като автор на книги с историко-приключенска тематика.

И Сабатини, и Родев преди да напишат първата дума на поредната си творба, първо изучават из основи епохата, в която тя ще се развие. И за Сабатини, и за Родев всеки най-малък факт, който е познат на историята, трябва да намери място в произведението им, дори когато той е направо отрицателен (например Дантон на Сабатини псува на всяка втора дума, Ивайло на Родев бие жена си). Историческият персонаж е задължителен и за двамата, но отвъд него и Сабатини, и Родев свободно и без задръжки допълват толкова и такива действуващи лица, които ще са им нужни, когато от историческата фактология ще направят литературна фабула. Не се поколебават да допълнят с физически или душевни черти онези действително съществували лица, за които древните хроники са се показали свидливи при обрисуването им. И Сабатини, и Родев проявяват нескрит вкус към такива исторически събития, които са непознати или поне са познати само на извънредно тесен кръг от специалисти. И двамата фабулират със завидно майсторство и най-сложните за тълкуване страници от миналото.

А къде откривам различието между тях? — Сабатини има превъзходството, че разгръща историческите си романи върху основата на събития със световно значение (например Великата френска революция). Родев пък има превес с по-богатото, по-пищното въображение.

Може би причината за последното е, че Рафаел Сабатини не е прекарал следобедите на детството си на „Скалата“ край Провадия…

[1] Тезата ми изглежда атакуема само по отношение на два-три разказа от сборника „Отмъстителят“ (1983). Но и това не е вярно. Пакостите на Джендо (бъдещия Захари Стоянов), отмъщението на Сава (бъдещия Георги Раковски), лудориите на Мацко, както са описани те в „Записките по българските въстания“, са детински по своя характер, ала повествованието на Цончо Родев категорично е като четиво за възрастни. — Б.а. ↑

Девета глава
Сливен — една творческа съдба[1]

С една дума аз мога да засвидетелствувам, че Сливен е едно от най-спретнатите, удобни и чисти селища, които някога съм виждал.

Дженерариъс Макгахан

Телефонът иззвънява тревожно. Георги Йорданов спуща крака от леглото и по навик поглежда светещите стрелки на часовника върху нощното шкафче. Часът е два. Изведнъж си дава сметка, че звъни оня специален телефон, който наричат „петолъчката“. Тази мисъл го накарва да се събуди напълно. И със свито сърце вдига слушалката.

— Жоро, намерих! — казва му възторжено един глас от другия край на жицата. На Йорданов му е нужна цяла минута, за да се опомни.

— Какво си намерил бе, бай Георги?

Той познава гласа, разбира се. Обажда му се Георги Данчев, окръжният управител (тогава: председателят на окръжния народен съвет) на Сливен. Тъй като Георги Йорданов е първи секретар на партията в същия окръг, те всеки ден и много пъти на ден разговарят лично или по телефона.

— Намерих човека, който има качествата да осъществи моя стар мерак — да се напише книга за Сливен. Нещо като историята на Табаков[2], само че като роман.

Йорданов се разсърдва не на шега.

— Абе бай Георги, ти знаеш ли колко е часът, бе?! Звъни ли се по това време за някакъв си писател? Ами че аз помислих, че е започнала война…

— Хайде холан, сега пък война ти се привижда… Ама щом толкоз ти се спи, утре ще намина при тебе. Ще черпиш едно кафе, пък аз ще ти разкажа всичко.

— Остави! И тъй, и тъй си ме събудил по никое време, ами поне разкажи, каквото ти е на сърцето.

— Току-що завърших една книга. Роман. Само този автор може да свърши онуй, дето ми е на сърцето…

Двамата Георгевци — Йорданов и Данчев — са правоверни комунисти (Данчев и дългогодишен политзатворник), но иначе са жарки патриоти — патриоти на Сливен и патриоти на България. Сега въодушевлението на Данчев (за неговия „стар мерак“ Йорданов знае отдавна) се предава и на другия.

— Не ми лазѝ по нервите в два през нощта, ами карай наред. Кой е романът и кой — авторът?

— Книгата се казва „Изпитание“ и е от…

— … от Цончо Родев.

Чува се, как Георги Данчев изпуща слушалката.

След малко продължава с изменен глас:

— Ти пък откъде знаеш?

— Знам, защото Цончо Родев ми е състудент и приятел, пък в казармата сме спали на нара гръб до гръб. А „Изпитание“ познавам, защото имам романа с автограф на автора. И съм го чел вече два пъти.

— Сериозно?

— Сериозно.

— Обещай тогава, че ще ми дадеш адреса му. И аз ще те оставя да си доспиш.

— „Честна пионерска“ — казва Йорданов и, кой знае защо развеселен, се връща в леглото. Но, заразен от ентусиазма на бай Георги, остава буден до сутринта…

* * *

Всичко това, което си позволих да предам като живо повествование, ми бе разказано от Цончо Родев. А той пък го е научил няколко години след събитието — тогава, когато Сливен вече не е бил само „един град“ за него, а се е превърнал в малка съдба…

Но нека да продължа нататък. Още повече, че съм била с Родев на няколко срещи с читатели и пресконференции и на тях неизменно му е бивал задаван въпросът: как е станало така, че той, роден в Провадия, завършил гимназия във Варна и живеещ в София, е написал най-сливенската книга. Тук ще отговоря и на онези, които се интересуваха от споменатите подробности.

Цончо Родев приема поканата и в един мартенски ден на 1970 година слиза на сливенската гара. Това му е второто стъпване на сливенска земя — първото е било в ученическите години, когато е бил тук за някакви атлетически състезания, организирани от Червения кръст.

На следния ден се среща с Георги Данчев. И както е популярният израз, харесват се от пръв поглед; взаимната им симпатия и взаимното им уважение ще продължат до смъртта на Георги Данчев, че и след нея — Цончо Родев и досега говори с изключителна топлота за него.

Харесването си е харесване, но иначе работата не потръгва — Родев отказва на предложението: „вижте, другарю Данчев, аз не познавам нито града, нито историята му, нито околността, нито нрава на тукашните люде. Не мога да си позволя на любезната ви покана да отговоря с някакво недоносче…“ Увещанията продължават, но резултатът остава същият. И тогава Георги Данчев, човек опитен в преговорите, хвърля уловката. (Родев: „Бай Георги просто съумя да ме примами…“) Той разперва ръце: „Разбрах и няма да настоявам повече — просто уважавам вашите съображения, както и честния начин, по който ги изложихте. Но искам да ви предложа нещо съвсем друго. Има ли някаква пречка, без абсолютно никакви ангажименти от ваша страна, да дойдете през лятото за десетина дни тук със съпругата, пък аз да ви дам един джип и човек, който да ви разведе из Балкана? Ей така, на екскурзия? Вярно, този човек няма да знае местата колкото мене… — заклинателно вдигане на пръст, — защото аз мога да ви покажа дървото, под което е спал Стоил войвода, ама все пак…“ Не, няма никакви пречки — казва Родев, — това ще бъде интересно за него. И така те се разделят до лятото.

През август екскурзията наистина се осъществява. И кръстосвайки на зиг-заг, Цончо Родев обикаля практически целия Сливенски балкан — от Медвен и „Джендемите“ на изток до „Агликина поляна“ и „Кална усоя“ на запад. „Това беше своеобразна магия за мене — спомня си по-късно той. — Някогашните следобеди на «Скалата» край Провадия се оказаха бледи видения на юноша, влюбен в миналото. Докато тук всеки камък е история и всяко поточе шуми и разказва стари случки и предания.“ И когато се връща в Сливен, от предишната му неотстъпчивост не е останала нито следа; Среща се с Георги Данчев (от този ден нататък той ще стане само „бай Георги“ за него) и му заявява, че „вдига бяло знаме“ — ще пише за Сливен. В отговор „бай Георги“ отваря тайното шкафче в кабинета си, вади бутилката за специални случаи и двамата пият по глътка „за щастливото начинание“. Цончо Родев дори не предполага, че с тази глътка питие всъщност прекрачва в нова страница, не, в цяла нова епоха на живота си…

* * *

Цончо Родев е вече автор със значителен опит и знае как да подходи към задачата си. До есента той изучава трите тома на д-р Табаков както и някои други основни трудове. А в края на октомври пристига в Сливен с куфар в едната ръка, малката си пътна пишеща машина „Хермес Бейби“ в другата и фотоапарат през врата; пристига и се установява тук за почти половин година. Зимата се случва топла и безснежна, та времето му съвсем естествено се разпределя между четене в двете големи библиотеки на града и посещения — вече много по-обстойни и с фотоапарат в ръка — до онези обекти, които той само е зърнал през лятото. Така докато тетрадките му се изпълват с бележки и фотокопия на литературата от спомените на д-р Селимински насам, в касетите му се натрупва една внушителна документация от диапозитиви на всички исторически забележителности в целия Сливенски окръг.

По това време възникват и контактите му с историка Васил Дечев — човека, който може да бъде наречен „Пълна сливенска енциклопедия“. Отначало, кой знае защо, Дечев го приема твърде резервирано. Но постепенно ледовете се стопяват и започва едно трайно приятелство, което всъщност продължава до днес. Е, който познава характера на видния сливенски историк, сигурно ще си даде сметка, че в това приятелство никога не се появяват нито прочутият сливенски гювеч, нито още по-прочутата сливенска шевка, дори хубав мъжки смях ще се чуе помежду им най-много веднъж на петилетка. Ала Васил Дечев приема да стане „ментор“ на писателя, цели двадесет години търпеливо го води за ръка през богатата история на този изключителен край, отзовава се по всяко време на молбата да покаже тази или онази забележителност в града или в близката околност и затова не е за чудене, че по-късно в книгите на Родев многократно ще се срещнат публични благодарности към него.

Все по това време в съзнанието на писателя смътно започват да се оформят контурите на бъдещата творба. Ражда се и идеята за фамилията на Силдаровците, която ще стане неин „гръбначен стълб“. (Тук си заслужава да спомена в скоби нещо по своему необикновено и по своему характерно за твореца Цончо Родев. Пак в този период в съзнанието му се появяват двете най-последни изречения, с които ще свърши „сливенската сага“, колкото и голяма да се окаже тя. Родев смята, че до година-две ще дойде моментът да ги изпише. Но със задълбочаването и разрастването на работата този щастлив момент става все по-далечен. И един въпрос се превръща в своеобразен кошмар за автора: „Кога, Боже мой, ще дойде часът да напиша тези две изречения?“ И става така, че написването се осъществява, но след цели… осемнадесет години…) Появяват се и други хрумвания, някои от които се виждат доста сполучливи на писателя. Той не ги забравя, но сега не ги и разработва — все още е в събирателската си работа, а тя с всеки изминат ден му се вижда все по-обемна, все по-неизчерпаема.

* * *

Тук е мястото да спра за малко и да споделя с читателя едно свое удивление, което възникна при първото ми прочитане на „сливенската“ трилогия на Цончо Родев, а не намирам отговор и до днес. Става дума именно за извършената от него събирателска работа.

Че познава Сливен (и особено Сливен от Възраждането) по-добре от повечето сливналии, не подлежи на никакво съмнение; веднъж в един вестник („Труд“ от 3.II.1976) негова колежка направо казва за него „той нали е сливналия…“. Но ние го виждаме да „учи“ занаята също при бараджии и тепавичари; да разговаря с учители, свещеници, селяни от къра, кметове и физически грохнали, но със запазен разсъдък старци; воден от малджии (иманяри) и авджии (ловци) или случайни овчари от билото на Стара планина да извървява пеш целия път на Стоиловата чета, както години преди това е извървял пътя и на четата на Хаджията и Караджата от Дунава до гибелния връх на Бузлуджа; да издирва и чете стари семейни ръкописи или да изучава архитектурата на нявгашната сливенска или жеравненска къща, или на църквите в окръга; да записва лично народни песни и предания; интересът му обхваща всичко — от селските махали, през старите занаяти, та чак до местните кулинарни специалитети; да проучва народната медицина и народната метеорология, също старинните обичаи — тук си заслужава да се отбележи позабравената вече „ихтима̀“, — че и диалектните думи от Сливен и Сливенско, някои от които не се помнят и от местните хора…

Задълбочените му изследвания го отвеждат до далечния Санкт Петербург (тогава Ленинград) — оказва се, че у нас няма никаква литература за Руско-турската воина от 1828–29 г. (запомнена от българите като „Дибичов поход“ и от турците като „Шумла кавгасъ̀“), която ще бъде важен компонент в бъдещата му творба. Родев се стеснява да иска командировка от Сливенския окръжен съвет и 18-дневните си проучвания в архивите на руското Адмиралтейство заплаща от собствения си джоб — едно „удоволствие“, което му „изяжда“ финансовата помощ от Сливен (контрактацията) не само за първата книга, но и почти половината за втората. Но така или иначе той се завръща от СССР с познания по темата, каквито може би никои друг в България не притежава.

Наравно или даже в превес на това той е запознат и с цялата литература, свързана не само със Сливен от епохата, но и на цялото българско Възраждане; доколкото може да се съди от цитираните заглавия в приложените от него „обяснителни бележки“, става дума за десетки, ако не и за стотици хиляди страници.

И пред картината на целия този нечовешки труд, читателят неволно — и стъписано — си задава уж простичкия, пък на дело фундаментален въпрос: кога и как Цончо Родев е съумял да се справи с тази огромна изследователска работа? Десетилетия ли се крият зад нея или усилията на цял един живот?

* * *

Въоръжен с тази изключителна по обем информация, за Цончо Родев настъпва онзи период на творческата дейност, който в някоя от предишните глави той сам назова „лежане на канапето и зяпане в тавана“ — тоест превръщането на натрупаните познания в сюжет на литературна творба. И много скоро той се изправя пред една дилема, изходът от която ще бъде съдбовен за него — мащабът на бъдещата книга.

Споменах вече, че съм била на не една среща на Родев с читатели, а също на по-голям брой пресконференции. Един от „дежурните“ въпроси се свежда именно до това — защо се е ориентирал точно към подобни колосални размери. Въз основа на отговорите му, чути много пъти от мене, ще се опитам да дам, надявам се, вярно обяснение.

Когато се е ангажирал пред „бай Георги“ с темата, Цончо Родев си е представял да събере цялото „сливенско Възраждане“ в книга от около 400 (машинописни) страници, а като време на положения труд — да речем година, максимум година и половина. Да, но когато оставил зад гърба си цялата извършена събирателска дейност, той си дава сметка, че неговото „да бъдеш или да не бъдеш“ се свежда до едно: да спечели пари като претупа материала в някакво бързо препускане през десетилетията, или да се разори финансово, но от натрупания материал да изгради такъв литературен паметник, какъвто Сливен и историята го заслужават.

Защо? Какво го е накарало да промени първоначалните си планове?

Причината е, че той е осъзнал какъв невероятен литературен шанс му е дал онзи „капан“, поставен му от „бай Георги“. Става дума да се представи за пръв път в нашата литература белетристично цялото българско Възраждане — като се започне от преди Неофит Бозвели и неговия „Плач бедния Мати Болгарии“ и се стигне до Освобождението, — но не чрез описания на по-големите и по-малките стъпки на възродителния процес (като например „Българският Великден“ на Тончо Жечев), а както целият процес се е отразил в един български край. Защото от събрания материал той е разбрал, че (тук като сливенка не мога да не се почувствам горда!) подобен град или край не може да бъде никой друг в Родината ни, освен моя роден Сливен. През цялото Възраждане Сливен или е бил център на събитията, или негови синове са участвували или дори осъществявали тези събития в Цариград или другаде, или най-сетне — също както в „магическите“ стъклени кълба на ясновидците — където и да се е случвало нещо „отечестволюбско“, то си е давало своя отзвук и своето отражение в Сливен. Това казва Цончо Родев, а аз мога с чест да заявя, че действително няма друг град в Българско, който да е имал равна на неговата роля в предосвобожденските десетилетия.

Цончо Родев не се прави на „сливенски патриот“ и не крие колко дълго е премислял и се е колебал, преди да стигне до решението си. Защото между другото той вече е виждал в мъглявината на бъдещето какъв изключителен и дълголетен труд би се изисквал, за да се осъществи подобно амбициозно намерение. Но когато най-сетне взема решението си, той захвърля зад гърба си всички колебания и посвещава целия себе си — ум, знания, години труд — на избраната задача. Споделя своите намерения само с най-близките си и с „бай Георги“, който — нито често, нито рядко — го навестява да следи за хода на „своя стар мерак“. Той изслушва писателя, минута-две се взира някъде над него (дали в съзнанието си не вижда бъдещата трилогия?) и кимва с глава:

— Работи! Другото остави на мене…

Уви, той не ще доживее да го види реализиран, своя мерак. Умира преди излизането на втората книга…

* * *

Сега, когато имаме предимството да работим не със смътни планове и разчети, а с трите завършени тома пред нас, ние можем да си дадем сметка на какво са се дължали страховете и колебанията на Родев преди още да напише първата дума на трилогията. Мащабът — това е голямата планина за превземане. Дори и да елиминираме сам по себе си значителния пролог на първия том, който връща събитията някъде към края на кърджалийските смутове, задачата на Цончо Родев е била да обхване белетристично отрязък от време от около шестдесет години — от навечерието на Заверата (към 1820 г.) та чак до Освобождението (1878 г.). В нашата литература няма творба с подобен обхват (тук изключвам някои — между тях и нелоши — мемоарни съчинения, но те не могат да бъдат причислени към художествената проза). Нямам претенцията да познавам основно световната литература, но не си спомням за аналози и в нея. Балзаковата „Човешка комедия“ обема всъщност „само“ осемнадесет години; „Ругон-Макаровците“ на Зола имат по-ограничената обща основа на втората империя; още по-тесни са рамките на сагата „Форсайтови“ на Голзуърди и на прочутата трилогия на Сенкевич („Потоп“, „С огън и меч“ и „Пан Володиовски“).

Тук не се опитвам да величая Цончо Родев, да го сравнявам със световни майстори на перото като Зола, Балзак и Сенкевич. Просто искам да изтъкна две неща. Едното: той, залавяйки се да осъществи амбициозната си задача, не е могъл да си каже „Аха, ще ползувам примера на Хикс или Игрек.“ Второто: когато все пак се е справил и в ръцете ни е неговият колосален труд — едновременно многопластов, многопосочен и твърде монолитен, — който сигурно ще влезе като собствена величина в българската литература, Сливен се е сдобил с един литературен паметник, който ще мери ръст само с паметници от друго естество.

* * *

Така стигаме до „лежането на канапето“ и премислянето на задачата, която Цончо Родев сам си е поставил. Преди всичко той си дава сметка, че този океан от материал не може да бъде побран в един том. И самата историческа хронология, както и закономерното белетристично движение от кулминацията към развръзката, още тук му налагат формата на трилогия. Началото неизбежно ще бъде в едва развиделяващото се време преди същинското Възраждане, когато обаче има три крупни събития, които ще покажат, че в изминалите четиристотин години робство българският дух е бил заспал, но не умрял — Заверата, „Братството“ на Селимински и оказаната помощ на русите в „Дибичовия поход“ с последвалия „гьоч“ (голямото преселение към Молдова и Украйна). Това е все още само далечен тътен на приближаващите подем и възкресяване на националното чувство на българина — оттук и заглавието на първия том: „Тътени“. Бързият възход на българщината (особено след 1850 г.) във всички аспекти на Възраждането са онази буря, която тътените са предизвестили; ето как вторият том почти задължително трябва да се нарече „Бурята“ и да завърши със своеобразния връх на внушеното от Раковски четничество, който е Бузлуджа. А след всичките изпитания — кръв, заточения, пожари и какво ли още не — най-сетне черните облаци се разкъсват и новият ден на България идва върху щиковете на руските солдати и българските опълченци — „И стана ден“.

Това едро групиране на материала е всъщност най-лесната част на задачата. Къде-къде повече труд — и опит, и знания, и търпение, и „стратегическо“ мислене — се иска за същината на „лежането на канапето“, тогава, когато трябва да се изработи планът и цялостната композиция на бъдещата творба. Във връзка с този дял от работата спомнете си, моля, „голямата шахматна дъска“. До нещо подобно е стигнала и Ганка Попдимитрова — за „таблото с 64-те квадрата“, когато трябва „да се предвиждат поне десет или дванадесет хода напред“. Но тя продължава: „Сега, когато, обърнала последната страница на «И стана ден», се замислям над композиционното майсторство на Родев, си казвам, че преди да напише заглавието на първата книга, той е бил в положението на гросмайсторите на шахмата. С тази само разлика, че таблото пред него е било не с 64, а с 640 или дори с 6400 квадрата.“

Ще заимствувам някои от нейните разсъждения в подкрепа на становището за дъската с 6400 квадрата.

За Цончо Родев вече окончателно се утвърждава решението, че за „гръбначен стълб“ на цялата трилогия трябва да бъде непременно Силдаровия род (не зная кои от неговите представители в творбата са действителни, съществували лица и кои — измислени). Само той с многобройните си клонове и клончета ще може през годините да ни разведе и при абаджийския стан, и във фабриката, и в долапите по Новоселския боаз, и в училищата, и в хайдушките дружини, и в четите, и в доброволските отреди през Освободителната война, и в конака на управителя, и в обикновения турски дом, и къде ли още не…

Родоначалник ще бъде не Иван, не Драган, а задължително Георги. Георги Силдаря — онзи, който ще умре с песен на гредата на собствената си порта. Защото като има дъщеря Трънка, внукът по стародавна традиция ще бъде пак Георги — и ето ти го бъдещият учител на Панайот Хитов в хайдушкия занаят Георги Трънкин войвода.

Първородният син на Георги Силдаря Бяно — по-нататък с прякор Бяно Абаджи (доколкото съдя от една бележка в „Тътени“ — историческа личност с точно такова име) — непременно трябва да се отличава от буйния и невъздържан нрав на другите Силдаровци, защото той иначе ще стане жертва на Силдаровския си характер и ще загине или на бесилото, или по хайдушките пътеки на Стара планина и ще „изхвръкне“ от композиционното единство на този разказ от три хиляди страници. А нему авторът възлага да бъде обединителната фигура на цялата трилогия и в края на краищата точно покрай неговата смърт, след идването на свободата, да бъдат написани онези две изречения, които Цончо Родев носи в себе си почти двадесет години. (Защото вместо претупаната за година книга тъкмо толкова ще отнеме създаването на монументалната трилогия.) По-нататък ще се върна още за малко на Бяно Абаджи, този извънредно интересен образ — издържал не само да не доскучае, но и непрекъснато да се дообогатява в продължение на всичките три тома.

Бяно ще се ожени не за коя да е друга, а за Яна от с. Градец (за мене изборът му и женитбата са една от най-светлите страници в трилогията), защото така ще се сроди с Руско чорбаджи и неговия бележит род.

А Боян, синът на Бяно, трябва да бъде пребит от турски шайкаджии не другаде, а край Жеравна, та като бъде спасен от жеравненката Райна и се ожени за нея, то през Априлското въстание нейният брат Руско Жейнов да загине геройски, защитавайки с гърдите си Иларион Драгостинов, и синът им Стефан Сливенчето да загуби крака си в четата на Стоил войвода.

Ще посоча още няколко примера на далечно и предалечно композиционно предвиждане в процеса на „лежането на канапето“ на Цончо Родев, като някои ще заимствувам пак от проникновените анализи на Ганка Попдимитрова.

В „Тътени“ и то по към началото има една глава, която изглежда пришита към цялото. В нея войводата Кара Танас някак ни в клин, ни в ръкав тръгва да освобождава българската девойка на име Пройна, отвлечена в харема на един бей в Козосмоде (Козарево, сега квартал на гр. Твърдица). Който каже, че спокойно може без нея — няма да сгреши. Обаче две хиляди страници по-късно синовете на тази Пройна, която е отказала на напусне бея, ще станат физическите убийци на Стоил войвода, но затова пък нейният внук ще остане в родното си село и след идването на освободителите, че и ще стане помощник на новия кмет, българина. А всичко това е трябвало да се случи не другаде, а в Козосмоде, понеже именно от там ще излезе последният сливенски хайдутин в лицето на колоритно описания Кара Георги (Колтуков). И тогава разбираме, че цялата тази сюжетна линия е била предварително избрана и втъкана в композицията.

Пак в „Тътени“ между „вехтите войводи“ малко не според реалните заслуги е изтеглен по-напред и войводата Генчо Къргов. Едва в „И стана ден“ ще разберем, че и това е било част от стратегията на „голямата шахматна дъска“, защото синът на войводата под името Михаил Греков след 1500 страници ще дойде от Русия, за да стане учител и революционен деец в Сливен, че и един от приемниците на Левски.

Като се описва войната от 1828–29 г., най-добрата част на руското офицерство ще бъде олицетворена от извънредно привлекателния като образ и поведение майор Корзухин, после неговият син, станал също офицер, ще се мерне в „Бурята“, а и ще бъде между първите, които ще прогласят свободата на Сливен в „И стана ден“. Така чрез рода Корзухин читателят ще види как най-здравите сили всред руския народ, които отначало почти не са чували за българите, после ще предизвикат пораждането на „Българския въпрос“ в царска Русия, за да се стигне накрая до Освободителната война.

Поп Юрдан (изглежда историческа личност), наричан „хайдутинът в попско расо“, ние следим като развитие на образа от първите страници на „Тътени“, та чак докато с проклятие към Сюлейман паша на уста загива на бесилото. И увисва на въжето не за друго, а за да спаси внука на Бяно Абаджи, с което този потомък на Силдаровците да стане приемник и на неговия вечно непокорен дух.

Безбройните (не е празна дума — те наистина са безбройни) сюжетни линии понякога се пренасят през страниците и чрез неодухотворени предмети. Например гредата от портата на Силдарови, за която вече стана дума. В „Тътени“ тя е само импровизирана бесилка, на която намира смъртта си родоначалникът Георги Силдаря. В „Бурята“, наглед недокрай мотивирано, върху нея бива заковано пиринченото лъвче от калпака на загиналия на Бузлуджа Найден Силдаров. Но когато в „И стана ден“ тя, неугледно одяланата и проядена от дървояд греда, става главната „украса“ на триумфалната арка за братята освободители, ние разбираме дълбокия смисъл, влаган през хиляди страници — да се окаже тя паметник-доказателство, че българинът не си е получил свободата даром… и тогава напълно ни става ясно защо освободителят генерал Безяев коленичи пред нея.

Уверявам читателя, че не могат да бъдат изброени всички примери на далечен композиционен замисъл в строежа на трилогията. Затова ще завърша пак с цитат от Ганка Попдимитрова:

„Същественото е едно: в ръцете ни е един епичен разказ, който е замислен, планиран и реализиран с такава стройност, че може да бъде използуван като еталон на литературна композиция.“

* * *

Всички споменати и неспоменати сюжетни линии в трилогията не са самоцелни ходове върху „шахматната дъска с 6400 квадратчета“, а носят осъществяването на онази цел, която Цончо Родев предварително си е поставил — да се претвори българското Възраждане в цялата му широта и с всичките му сложни кривулици. Но по някакъв чисто свой начин (които не се поддава на анализиране) авторът е съумял към основната тема да втъче по равностоен начин още две — цялата история на Сливен и Сливенския край през повече от половин столетие и множеството разнородни съдби на представителите на свързващата фамилия — Силдаровците. По отношение на тях Родев е проследил пълни четири поколения (Георги Силдар, Бяно Абаджи с братята и сестра му Трънка, синовете и дъщерята на Бяно с братовчед им Георги Трънкин и четвъртото поколение — братя Кутеви, Стефан Сливенчето и др.), но иначе героите му в трите тома са много, много повече, вероятно над хиляда и в преобладаващото си число действително съществували лица. Що се отнася до историята на Сливен, в трилогията са описани връхните точки — Заверата, Преселението, създаването на първата за цялата Османска империя фабрика, епопеята на Бузлуджа, Априлското въстание и „бозгуна“ с Освобождението, — все като частици на онзи бавен, мъчителен и безкрайно дълъг по време подвиг, наречен Българско Възраждане.

Тук обаче трябва да изтъкна, че докато Възраждането по традиция, но и в най-новите изследвания се схваща предимно в трите му основни компонента — църковен въпрос, просветно дело и революционни борби, — Цончо Родев го възприема и представя в много по-тотален смисъл. Той пак изтъква победата в тъй нар. „Църковен въпрос“, която фактически означава признаването на самостоятелната българска нация, не отминава нито един детайл от възхода на просветното дело — от килията на даскал хаджи Илия до модерната гимназия, която кара и англичаните да свалят шапки пред нея, — в най-тънки подробности следва всяко поредно стъпало на революцията от времето на „вехтите войводи“ до Левски и след него. Ала за Родев Възраждането се изразява също в изчистването на езика от голяма част от турцизмите, в отделянето на науката от църквата и ограниченията на църковния закон, в наченките на светски прояви в изкуството (живопис, литература, театър, музика, художествени занаяти), във възникването и после разширяването на индустрията, дори във въвеждането на европейско облекло… Автор, който си е поставил такава амбициозна задача, не е можел да пренебрегне предварителното задълбочено, достигащо до педантизъм запознаване с епохата, с историческата основа на книгата си. И Цончо Родев отново и отлично се е справил с тази задача. Без да превръща романа в преразказ на историята, той борави с такова просторно познавателно богатство, че може да послужи като фактологически справочник за любознателния читател.

* * *

За писател като Цончо Родев тази познавателност не е самоцелна, той се пази „като от огън“ (както е думата) да не превърне творбата си в преразказ на историята. И читателят достига до познавателното някак между другото, неусетно, докато е увлечен да следи „какво ще се случи“ в романа. Две са ключовите средства, с които авторът постига това. Едното е майсторската композиция, на която се спрях обстойно по-горе („шахматната дъска с 6400 квадрата“); тук искам да добавя, че във фабулирането Родев проявява такава сръчност, в резултат на която всеки том на трилогията е завършено произведение само за себе си, но е и неделима част от цялото. С педантичността на следовател търсих да открия как е постигнал той тази конструкция на самостоятелен дял — част от цялото — единност на цялото. Но задачата се оказа непосилна за мене. Другият ключ на писателя са великолепно изградените образи — многообразни, силни, запомнящи се.

Щом заговорих за образите, аз задължително трябва да изпълня едно дадено преди малко обещание и да кажа няколко думи повече за Бяно Абаджи. Впрочем самата му роля в трилогията от само себе си налага тои да бъде поставен в съвсем самостоятелна позиция. Защото сюжетно е натоварен с две огромни функции: да бъде стеблото, на което ще се крепят по-големите и по-малките клони на повествованието в продължение на три хиляди страници и в същото време да стане обединителен образ на непреходната, най-здравата част на българщината през Възраждането. Цончо Родев е сполучил и в двете задачи. Чрез умело избраната позиция на героя и истинските му или измислени роднински връзки, Бяно Абаджи действително е стожерът на събитията от първата страница на „Тътени“ до последната на „И стана ден“. Няма нито едно значимо събитие, където той персонално или косвено да не участвува, да не е двигател или поне съреализатор. Но същевременно Бяно Абаджи като образ не е еднозначен, монотонно еднакъв, а постоянно обогатяващ се: като се започне от съзерцателния младеж с пообърканата си философия за Доброто от началото на „Тътени“ и се премине през осъзнатия революционер в „Бурята“ (макар и повече помагащ, отколкото действен… но „не всеки е роден да бъде конник, има нужда и от онзи, който да е стреме“, както ще каже той сам в третата книга), та се стигне до помъдрелия и пълен с житейски опит старец в „И стана ден“. Нему вече ще прилягат обобщенията от рода на „Най-голямото възможно злодеяние е да убиеш истината“, „За участта на роба не вини ножа, а ръката, която го държи“, „Когато прескачаш трап, не гледай в трапа, а на отсрещния скат“ и много други. Развит по този начин като психология и през хилядите страници поставен да действа в най-различни по характера си ситуации, Бяно Абаджи е наистина грижливо изваян като типичен Българин и Възрожденец.

Още г-жа Попдимитрова отбеляза, че практически не е възможно да се направи тънък анализ на всички останали не само второстепенни, а главни и затова запомнящи се образи в трилогията — ако не са хиляди, те положително са няколкостотин. До прочита на „Бурята“ все имах впечатлението, че Родев описва героите си такива, каквито са те в изворовия материал или каквито ги изисква конкретната ситуация. Това може и да е вярно. Но едва когато затворих и последната страница на „И стана ден“, осъзнах, че в обрисовката на тази огромна армия от действащи лица има и известна преднамереност. Давайки по една най-характерна черта на героите си, Цончо Родев всъщност е описал безкрайното душевно многообразие на българина от края на робството. (Тук може да се направи паралел с подбирането на героите и техните върхови действия, както ги разгледах преди няколко глави, анализирайки „Една торба ключове“. Прилика има, но е твърде бедна, само в похвата на налагането на образите един върху друг — там целта на автора е в края на краищата да докаже и затвърди една черта на българина, чувството му за собствено достойнство, докато в трилогията той преследва много по-пълно, цялостно характеризиране.) Смелият и безразсъден бунтар (Георги Трънкин, Дели Ради), смелият, но и предпазлив борец против насилието (Панайот Хитов), боязливият по природа, но способен на героични дела (Чинтулов), алчният за власт (Димитраки чорбаджи), способният на подлост (Йоргаки чорбаджи) и на чисто предателство (Спиридон), властният и великодушен (Хаджи Димитър), борецът, чието оръжие е просвещението (Инзов, Доброплодни, Михаил Икономов), измамникът и изнудвачът (поп Станчо), предтечата на българския капиталист (Йосиф), борецът за прогрес чрез индустрията (Добри Желязков) и онзи, за когото тя е само източник на обогатяване (Саръиванов), специфичното отношение на българина към Бога и религията (поп Юрдан), ловкият (Филип Тотю) и несръчният (Димитър Георгакев), стратегът (Иван Силдаров), лекомисленият (Манол) и още стотици други — всичко това е дълга поредица от действащи лица, които групирани в едно цяло, чертаят сложната душевност на българина от XIX век.

(В скоби искам да отбележа, че или авторът е попаднал само на положителни женски образи, или изпитва своеобразен пиетет към жената — жената българка, — но от всички женски образи в трилогията почти липсват отрицателни. Божура, Яна, Трънка, Руска, Златина, Стилияна, Райна, Кокон Таша, Аргира Димитрова (Жечкова) и пр. са все българки, които не влияят решително върху събитията, обаче излъчват толкова типично българска светлина от себе си… И неволно си спомням всички онези достойни българки, чиито образи пресъздават класиците на литературата ни. Изплуват в съзнанието ми Вазовите героини — учителката Рада Госпожина, кака Гинка, баба Илийца, извършила своя мълчалив подвиг в името на християнската вяра.

Вплитат се в мислите ми Йовковите Пауна, Рада, Дойна, Ранка, Люца и Божура, красавицата Женда — „всяка една въплътила в себе си качества, дълбоко присъщи на българката, на българския национален характер“, както пише проф. Ив. Сарандев в книгата си „В света на «Старопланински легенди»“.

Горда се изправя в съзнанието ми Гергана на П. Р. Славейков, проявила мъжество пред везира, защитила с чест първата си обич.

Колко ли още имена на духовно извисени българки мога да цитирам? Не съм изненадана, че и Цончо Родев се прекланя пред българката. Чрез всичките си героини той успява да изгради обобщения образ на жената-българка, съчетавайки в нея най-ценното от народопсихологията ни — всеотдайност в любовта, всеотдайност в името на най-висшия идеал — свободата на Отечеството, духовна сила, жертвоготовност, майчин дълг.

И не се учудваме от какви майки са родени и с какво мляко са закърмени Хитовци, Найденовци, Андонкутевци, Чинтуловци и т.н.)

* * *

Преднамерено оставих да спра в съвсем самостоятелен раздел вниманието си върху турския персонаж в трилогията. Много десетилетия над нашата литература тегнеше една неправилна традиция, започната още от Добри Войников и Константин Величков, а „декретирана“ от Вазов и Захарий Стоянов: разказва ли се за робството, за турците да бъде използвана непременно и единствено черната боя на палитрата. За родоначалниците на нашата нова литература това пристрастие е обяснимо и оправдано: всички те са преминали през „под игото“ и познават достигащите до извратеност негови страхотии. Трудно им е било или невъзможно в ония времена да пишат по друг начин за него. Отдавна обаче това рисуване в бяло и черно на турския народ е отречено от живота — така опростенчески не може да се обясни как например по едно и също време из неговите редове могат да изникват пладнешки главорези като Коджа Мюстеджеб и очарователни мъдреци-добряци като хаджи Рифат (и двамата от „Тътени“).

(Изключения има, разбира се, в българската литература. Йовковите Сали Яшар, Джапар и Шакире от „Песента на колелетата“, Лютфи, Асие и Мурад от разказа „Асие“, плод на неговия хуманизъм. Надраснал националното, Йовков се вглежда в човека — турчин и търси човешкото у него.

Сали Яшар — прочутия майстор на каруци от Али Анифе, класикът превръща в символ на народната мъдрост (най-големият себап е да правиш добро на другите). Лютфи, спазвайки повелята на баща си и семейните добродетели, прави своя себап всеки ден — дава вода от кладенеца си на всеки, който мине по пътя от Чифуткуюсу за Кюстенджа. Мурад е истински „пехливан“, хубавец, готов на жертва в името на любовта. Шакире е представена като красавица — с тънко изписаните си вежди и очи „обкръжени с черни ресници, като осил на чернокласо жито“. А в Асие Йовков е видял и красотата на туркинята, и дързостта й да се възправи срещу „повеленията на закона“, откривайки лицето си на Мурад.

Ако по-обстойно тук се спрях на Йовковите персонажи, то е, защото ми се иска да подчертая, че той извежда типичните черти на турчина в няколко свои разкази, а Цончо Родев изгражда националния му портрет в неговата цялост и задълбочено и многостранно го изследва.)

Цончо Родев показва отклонение от традицията още в „Тътени“. Там той не поставя под общ знаменател турчина въобще, а показва кой от какви среди произлиза и съответно какви белези носи. Наред с двамата споменати той въвежда и трета запомняща се фигура — на царствения в постъпките си Тахир ага, аяна на Сливен. В „Бурята“ многообразието на турчина-господар продължава. Явяват се суперкорумпираният кадия Али ефенди и братовчед му Халис бей — безделник, прахосник и пияница, но вътрешно справедлив и честен човек; появява се също потурнакът от арменски произход Хюсеин бей, миралай (полковник) от султанската армия, но мъж с европейско възпитание и европейско мислене.

Националният портрет на турчина-владетел продължава да се обогатява и в страниците на „И стана ден“. Тук е Хайдар бей (вероятно предтеча на така наречените младотурци), който не блести с особено образование, но инстинктивно съзнава, че е отминало времето на азиатската изостаналост и че Турция или трябва да скъса със Средновековието, или да слезе завинаги от историческата сцена. Ето го и насилникът от нов тип Шевкет паша, който по морални устои не стои по-високо от кеседжията Коджа Мюстеджеб, но има съсредоточена в ръцете си практически неограничена власт, която използва не за отделни убийства, а за кървави хекатомби. Като отпръски от миналото са двамата близнаци Руфи Сезгин и Юксел. Под въздействието на религиозния фанатизъм те не се спират пред никакви злодеяния. Но Хасан, техният син и племенник, е турчин със съвсем нов възглед. Той наистина държи на вярата си, обаче държи и на земята, която го е отгледала, а сърцето му е чуждо на расовата и религиозна омраза. Носител на съвсем противоположна философия е привлекателният Юмер ефенди. Именно в несъвършенствата на исляма той открива корена на изостаналостта и диващината. Съпричастен е към християните по време на „бозгуна“ (погромите в дните непосредствено преди Освобождението) и така естествено стига по-късно до покръстване.

Ето как Цончо Родев скъсва със старата и по същество неточна традиция. А склонна съм да предрека, че със своята пъстра и многобройна галерия от турски образи той ще стане основател на едно ново — по-справедливо и по-вярно — отношение към турчина от миналото.

* * *

Твърде голямо място отделих на образите в трилогията. Не съм се увлякла, а съзнателно направих това. Защо ли? — Ами защото художественото произведение — в случая роман, означава най-напред образи — образи плътни, ярки, истинни, незабравящи се и с пряко силно въздействие върху читателя. Без тях творбата е мъртва, излишна.

* * *

За да завърша епопеята, която представлява трилогията „Тътени“, „Бурята“ и „И стана ден“, съм принудена да се върна към началото.

Разказах как Цончо Родев, приемайки да пише за миналото на тогава непознатия му Сливен, си представя една средно голяма и леко претупана книга. После, изправен пред собственото си чувство за измерения и дълг (и чужд на какъвто и да е комерсиализъм), той по собствено решение променя мащаба на поставената сам на себе си задача. И не си дава сметка, че от един епизод в творческия му път Сливен се превръща в негова творческа съдба — вместо година труд, както писателят си е въобразявал, той посвещава на Града под Сините камъни пълни осемнадесет години; започнал е работата си в 1970-та, а завършва третия том едва през лятото на 1988-а. (Книгата е била запланувана в издателството „Христо Г. Данов“ за 1991 година, но събитията и промените, известни на всички нас, я отхвърлят чак за 1998-а.)

Разказах още как Родев е бил „подмамен“ към тази огромна тема от покойния Георги Данчев. Но освен „подмамването“ „бай Георги“ става и покровител, „крило“ над писателя. След ранната му смърт „крилото“ се подхваща от тогавашния кмет на града — Петър Марков; за съжаление също и той не дочаква края на делото и си отива от света преди да види в ръцете си „И стана ден“. Без тези двама покровители творбата надали би могла да бъде осъществена — реализирането на толкова мащабна задача е невъзможно без силната ръка на администратора-патриот, който да отстранява клоните и камъните от пътя на писателя, да хвърля мост над пропастите, да прави стъпала към върховете.

(Цончо Родев ме помоли на това място да вмъкна едно обяснение, на което той лично много държи. А именно — че двамата покойници никога не са свързвали работата му с неговата политическа биография или политическата му принадлежност. Ако не са ги знаели, те никога не са го запитали за тях. Ако пък са знаели истината, те никога не са направили и най-малък намек по тази линия.)

Заедно с преклонението и признателността си към споменатите двама покровители Цончо Родев непрекъснато държи да отбелязва и помощта на цялата армия (пак негов израз) сътрудници и помагачи. Начело, разбира се, е винаги Васил Дечев. Но зад Дечев в нестройна колона крачат малки и големи администратори, читалищни дейци, учители, библиотекари, самодейци в краеведството на родното си селище, овчари от пасищата на Балкана и още много споменати или неспоменати люде. Обобщавайки, писателят ги нарича „моите съавтори“.

Нека да отдадем почит към всички тях, покойните и живите „съавтори“. Защото като избра Сливен за своя творческа съдба и се облегна на „армията“ помагачи, Цончо Родев издигна такъв литературен паметник на града ни, какъвто нито едно голямо или малко селище в Родината ни не притежава.

[1] В тази глава както и на други места в книгата съм използвала с изрично (писмено) позволение мотиви от статии на г-жа Ганка Попдимитрова. Тук й поднасям искрената си благодарност. — Соня Келеведжиева. ↑

[2] Д-р Симеон Табаков е автор на авторитетното изследване „История на град Сливен“ в три тома, издадени съответно в 1911, 1924 и 1929 г. (третият том — посмъртно). ↑

Десета глава
Как Цончо Родев е дърпал дявола за опашката или историческата белетристика като политическо оръжие

Бъди възторжен идеалист, смел до безумство, влюбен в България до фанатизъм и честен до самопожертвуване!

Полковник Борис Дрангов

Съпротивителната сила на българина срещу оскърбителното за неговото човешко достойнство политическо поробване е огромна, макар и почти невидима.

Трифон Кунев

Когато още не беше президент и не даваше странни пресконференции на зелена морава, а „само“ дисидент-философ, д-р Желю Желев не се задоволи да направи унищожителна вивисекция на тоталитаризма („Фашизмът“, С., 1982), но и отдели запомнящи се страници на онези достойни представители на интелигенцията, посветили Божията си дарба на борба против това политическо зло. Той изтъкна, че, разбира се, при онзи режим е било немислимо борбата да бъде явна и в стила на античните герои — Освиенцим и Майданек (а ние си знаехме за нашите Куциян, Ловеч, Богданов дол, Белене и Скравена) са си действували с пълна сила. И облягайки се на Брехт, д-р Желев въведе понятието „йезуитство“, като за разлика от йезуитщината му даде положителен знак — форма и начин да се говори едно, а да се разбира и атакува друго: „висша проява на действеност у йезуитското мислене са намеците, подмятанията, алюзиите, аналогиите с компрометирани в историята събития.“ Пак с Брехт зад гърба той посочи и качествата, задължителни за „всеки, който в наше време е решил да се бори срещу лъжата и невежеството и да пише истината“: мъжество, ум, умение, способност и хитрост.

Тази теза ние, българите, не бяхме си я формулирали така дефинитивно ясно, но я осъзнавахме и тайно или открито се възхищавахме на нашите хора на перото, дръзнали чрез „йезуитството“ да се съпротивляват или поне да заклеймяват уродливостта на родния ни тоталитаризъм и на неговите най-висши проводници: Радой Ралин с неговите жигосващи епиграми, Марко Ганчев със сатирите си, Дончо Цончев („Принцовете“), Блага Димитрова („Лице“), Радичков („Образ и подобие“), Ивайло Петров („Хайка за вълци“) и т.н.

* * *

Все позовавайки се на Брехт, д-р Желев изказа още една извънредно прозорлива мисъл: „… историята, която изобилствува с примери на хитрост в онези случаи, когато истината не може да се каже направо“. Но за съжаление тук той не е „доизсмукал кокала“, не е посочил никакъв ясен пример, не е дал имена на хора (можеше от по-стари времена и по-предни режими, за да не се навреди на съвременниците), които, доста прозрачно скрити зад булото на историята, използваха отминалите векове и събития, за да разобличат тоталитарния строй и неговите метастази в различните политически, икономически, културни и пр. области. Лично аз повече харесвам определението на тази форма на съпротива, дадена от Кирил Топалов („Писателят — виновен и благодарен“, Лит. форум, бр. 19 от 13–19.V.1992): „… чрез алюзиите на едно привидно връщане в по-далечни или по-близки исторически епохи, явно или апокрифно българските писатели успяваха да промъкнат през иглените уши на бдителната цензура и пред кървящата жива рана на изработваната десетилетия автоцензура истинското си отношение към гибелния курс, по който един полуграмотен кормчия и неговата достойна пиратска свита водеха (…) печалния кораб с екипаж от мъртъвци, немалка част от които хора с качества и за които наистина си струва да се жали.“ Бих се подписала под всяка от тези думи с изключение на една: „българскиТЕ“. Не, не е вярно, че българскиТЕ писатели, ще рече — всички български писатели, дори и тясно специализираните в историческия жанр бяха превърнали творбите си в политическо оръжие. Изобщо е излишно да изключвам от тази категория такива автори и произведения като „На живот и смърт“, „Септемврийци“, „Иван Кондарев“ — или пък съчинения, написани по „партийно поръчение“, или със стремеж за скоростно изкачване по партийната или литературната йерархия. Без да посочвам и известните ни специалисти по венцехвалителството на „априлското“ и по-предишните слънца, трябва да възразя на К. Топалов, че далеч не всички представители на историческата проза рискуваха обществено положение, хляб и то богато намазан с чер хайвер, тлъста спестовна книжка, за да превръщат перото си в политическо оръжие и с него да разобличават катастрофалния курс или полуграмотния кормчия…

Дръзките или безразсъдните (зависи от какъв ъгъл ги преценяваме) не бяха чак толкова много, но все пак ги имаше. И просто буди недоумение как нито един наш литературовед досега не посвети труд и знания, за да отдаде заслуженото на тези български творци, които през годините на мрака залагаха на карта всичко, за да могат иззад прозирния параван на историческата белетристика „да се борят срещу лъжата и невежеството и да пишат истината“.

* * *

С настоящите редове не си поставям за цел изчерпателно да запълня тази празнота — честно казано, не съм подготвена за изчерпателност, пък и… не желая „да изям хляба“ на онзи бъдещ литературен изследовател, който с тази тема след година, две или три ще защити докторска дисертация. Няма също голословно и неподкрепено с примери да изброя трима-четирима или половин дузина автори. Вместо това предпочитам да се спра по-подробно само на един от — как го казах по-горе? — дръзките и безразсъдните (при това далеч не на цялото му творчество — за това би била необходима съвсем отделна книга), колкото да илюстрирам с аргументи и факти изразеното от мен становище. И съвсем предумишлено избирам писател, за когото никак не може да се каже, че през годините и десетилетията е издувал до пръсване колоните на критическите изследвания — Цончо Родев.

Погледнат от такъв ъгъл, този Цончо Родев заема твърде особено и, бих казала, твърде куриозно място в литературния живот на последните десетилетия. Автор до онова време на петнадесетина книги в общ тираж (без преизданията и без преводите), който наближава милион или на около пет хиляди публикувани страници, той сякаш по правило или по уговорка не влизаше в полезрението на нашата професионална литературна критика; създаваше се впечатление, като че критиците са изпаднали в положението на онзи шоп, който стои пред жирафа и упорито повтаря: „Те таквоз животно нема…“ Не ги укорявам, дори като преживяла част от същите тези десетилетия, ги разбирам. Беше публична тайна, че Цончо Родев е политически лично и наследствено тежко „обременен“, та да пишеш за него и творчеството му представляваше за критика — по собствено предпочитание — „таралеж в…“ или „на баир лозе“. Разбира се, по-безопасно, че и изгодно беше с далеч по-малко труд да се изпее една (а всъщност защо само една?) апология на Богомил Райнов, на Любомир Левчев, на Джагаров, на Радевски, на Орлин Орлинов, на Димитър Методиев и т.н. При това Цончо Родев вироглаво и Гюро-Михайловски или без елементарно чувство за самосъхранение винаги се държи като автор, който — нека да ми е простен този израз — упорито „дърпа дявола за опашката“. Още с първите си книги той сякаш публично заявява, че „неговата тема“ и „неговата гама“ е и ще бъде патриотизмът и че поставя перото си единствено в служба на България, българите и българщината: „Черният конник“, „Изпитание“, „Светослав Тертер“, пълните с алюзии и намеци разкази в „Отгласи“, „Човекът без сянка“, с днешна дата бих добавила и „сливенската“ му трилогия и пр. А когато името му получава популярност и признание — сред читателската публика, не и сред критиците, — той се одързостява да отиде още по-далече, да се изкачи на един още по-проветрив връх: навярно без да познава „йезуитството“ на Брехт-Желев, да превърне историческата си проза в политическо оръжие срещу „господстващия български вариант на болшевишката тирания“. С думата „одързости“ не преувеличавам — вече знаем, че със своето политическо положение Цончо Родев е бил наистина от най-неподходящите хора за подобна позиция. И за подобни действия.

Но читателят е с право да попита: е добре де, Келеведжиева, а как на такъв автор са били издавани тези хиляди страници в огромни тиражи? — Като квалифициран читател, от онези, които отделят внимание и на издателските карета на книгите, смятам, че мога да предложа два сносни отговора.

Първият е: именно поради тиражите. На пук на немотата на критиката читателят е разбрал и позицията, и смелостта на Цончо Родев да дава глас (макар и едва-едва по „йезуитски“ приглушен) на истината, та затова тиражи по четиридесет, шестдесет, осемдесет хиляди (!) на неговите книги са нещо едва ли не в реда на нещата и се изчерпват за седмици. А от тези тиражи издателствата — или отделни редакции на издателствата — си „закърпват“ бюджетите и финансово се задържат на повърхността. И в края на краищата се получава нещо във висша степен абсурдно: баснословни за нашите условия тиражи, пък критиката мълчи. Впрочем не, не е точно така. Казионната критика упорито мълчи при очевидните литературни сполуки на отделни творби (те сякаш са абонирани в класацията за бестселъри, провеждана на времето от в-к „Поглед“), но недай Боже в някои случаи — нещо толкова естествено! — успехът да не е налице или дори само да понакуцва, тогава същата тази критика се нахвърля като глутница вълци върху книгата и самия автор. Справедливо или по-често несправедливо. Достатъчно е да споменем, че Цончо Родев в такива случаи е под обстрела на критици от кохортата на Максим Наимович, Христо Стефанов и срамно провалилия се плагиат Михаил Василев (за съжаление при един случай до тях се нарежда и литературовед от ранга на Александър Панов), за да се разбере от какви позиции и на какъв господ служат техните уж „безпристрастни писания“. (Като обратен пример се чувствувам задължена да спомена Симеон Хаджикосев, който с половин уста и „под сурдинка“, но все пак веднъж-дваж посмява да даде вярна оценка на творби на Цончо Родев и по този начин символично да се нареди до него.)

(Парадоксалното е, че същото отношение на критиката към творчеството на Цончо Родев продължава и днес. За времето преди 10 ноември можеше да се намери смислено обяснение — не беше твърде здравословно да хвалиш автор с толкова „черни петна“ в личната си и семейна политическа биография. Но защо е сегашното странно мълчание на „цялото кралско войнство“ на критиците? Инерция от тоталитарните времена? Рецидив? Нежелание или неспособност да се разширят границите на рутинно установения кръгозор? Защо освободените на думи от оковите на цензурата и политическата заплаха критици продължават да спестяват вниманието си към този писател със значително по обем и внушително по съдържание творчество? — Загадка…)

Вторият отговор е своеобразната защитна тактика, възприета от Цончо Родев — пълна политическа и професионална изолация, която сам си е наложил и която навремени граничи с отшелничество.

Политическата се състои в абсолютно, до крайност странене от политическия или тъй наречения обществен живот. Не става дума, че, разбира се, не прави ни най-малък опит да се приобщи към каквато и да е партия. Не членува никъде; „даже не и в християнско или въздържателно дружество“ (негов израз). Самоизолацията му обхваща и уж по-дребни, а на дело по-фрапантни прояви, които в съвсем буквален смисъл са били рисковани. Ето само един пример: за всичките 45 години „народна“ власт Цончо Родев не е бил на нито един митинг, не е участвувал в нито една манифестация. Всеки, който изцяло или отчасти е преживял този политически период, ще си даде сметка каква дързост и каква смелост са били нужни за такова „отшелничество“.

Професионалната изолация на Цончо Родев се изразява в пълно чуждеене от „братята по перо“. През пъстрия си и невесел живот той е натрупал премного опит („участ“ — според цитирания многозначителен израз на Атанас Далчев), за да не съумее да си изгради надеждна защитна система. Той си дава сметка, че за „агента Хикс“ не е достатъчно да прозре отвъд прозрачните исторически ситуации истинските — актуални за съответното време — внушения, намеци и присъди на автора, за да може да напише, някое от онези съчинения с тежки последици, които започват с „Докладвам, че лицето Цончо Родев…“. „Агентът Хикс“ също си има своя защитна система, която му диктува да се пази от въпроса на някой по-елементарен от него: „Аха, ти виждаш зад тези безобидни приказки за хан Телериг някаква прилика с нашия ден, така ли?“ И за да не бъде залепен сам до стената, той има нужда от среща с Цончо Родев. От провокиране Цончо Родев да издаде същинския смисъл на своето повествование. Да се самоизобличи. Да проговори за онова, което е отвъд написаното. Пък в края на краищата дори и да не проговори, нали „агентът Хикс“ ще може да напише: „Когато на 14-ти октомври того разговаряхме на чаша с лицето Цончо Родев, той ми довери, че…“ И сетне — иди го провери!

Да, но Цончо Родев не доверява нищо. Не дава и повод да се излъже по тази линия. Защото той не прекрачва в тъй нареченото „Писателско кафене“. Не се отбива с „колеги“ в аперитива. Не прави опит (в интерес на истината — и не е поканван) да стане член на казионния Съюз на писателите, където дори такива стари партийни функционери като Валери Петров си изкълчиха крака (фигуративно казано) с несвойствената за тази среда честна приказка, та той ли с несдържания си нрав?

И Цончо Родев отшелничествува. Ако изключим неизбежните посещения в редакции и издателства, той няма никакъв контакт с „братята по перо“. До ушите му достигат отгласи от какви ли не нелепости. Че е бивш царски офицер (нека припомним, че към 1944 година той е още ученик). Че е бягал с германците и е воювал срещу Съюза. Че е заемал висш пост във властта преди 9 септември. На всичко подобно Цончо Родев само се подсмихва. Не опровергава нищо. И продължава да пази усамотението си. И благодарение на това усамотение, което върви ръка за ръка с другото, политическото, Цончо Родев оцелява. Че и издава книги…[1]

Ето, такова е творческото битие на този представител на „дръзките е безразсъдните“, когото избрах за илюстриране на феномена „историческата белетристика като политическо оръжие“.

* * *

От твърде многобройните произведения на Цончо Родев ще се спра само на две и то, подчертавам, не за да анализирам литературните им достойнства (едната творба разгледах в предишна глава на книгата си), а само за да извлека от тях илюстрация на тезата си. Разгръщам две книги, наглед от най-невинните: „Двама против ада“ (1986, тираж 60.000) и „Мечът на непримиримите“ (1981, тираж 40.000). На пръв поглед абсолютно безобидни: издадени са не от кого да е, а от „Български писател“; „Двама…“ се отнася до събития преди кръгло осем столетия — припомням, че основният сюжет е свалянето на тиранина Борил и възцаряването на Иван Асен II; „Мечът…“ ни връща около век и половина по-рано, през византийското робство, като възкресява малко известни факти. И двете са определени като „исторически роман за юноши“ и затова в тях не липсва задължителният за жанра реквизит на напрегнат сюжет, на конски тропот и на звън на мечове. Но вгледаме ли се по-внимателно, неизбежно ще съзрем, че отдалечеността на епохите и атрибутите на уж юношеското четиво не са нищо друго освен тъничък слой „йезуитски“ камуфлаж, който да притъпи осторожността на редакторите, за да може Цончо Родев да каже на читателя своите истини. (В момента ми минава една доста нечестива мисъл: а дали наистина редакторите са били приспани от приключенията и бръмчащите стрели, или са видели цялата „йезуитска“ игра на Цончо Родев, но съзнателно са се престорили на заблудени, за да го подпомогнат в рискованото превръщане на историческите романи в политическо демаскиране на режима? С други думи казано: лековерни ли са били такива опитни литератори като Георги Величков и Кръстьо Станишев — те са редактори на двете книги, — или просто са изиграли недовиждане, като по този начин са станали в някаква степен съучастници на Цончо Родев в опасната му игра?) За улеснение и последователност на изложението ще разгледам двата „романа за юноши“ едновременно и взаимно преплетени, търсейки само политическата нишка.

Отношението си към режима Цончо Родев е изразил („Мечът…“, стр. 14) с безпощадна острота:

„Ако си грабен от разбойник или шайка разбойници, тогава държавата може да те закриля със своето оръжие — закона. Но ако шайката разбойници държи в ръцете си самата държава, тогава законът е само едно оръдие на тази шайка, за да смъкне и кожата от гърба ти.“

Той определя („Двама…“, стр. 69–70) и мястото на гражданите в този шайкаджийски режим:

„Когато великата доскоро България се е превърнала в царство на мракобесието, в нея се срещат три вида българи. Първите са онези, които си благоденствуват под скиптъра на престолокрадеца и им е лесно да намерят какви ли не основания, за да оправдаят примирението си пред лицето на неправдата. (…) Вторите, най-многобройните, са честни българи, които обаче се задоволяват да се разграничават от разните семировци и чъсменовци (Б.а. — Кумани, шефове на «държавната сигурност» на цар Борил), но не им стига смелост да се опълчат срещу гибелната напаст, завладяла отечеството. И третият вид са българите, които доброволно са приели да рискуват живота си в името на правдата. И са съгласни да застелят с телата си пътя, по който тя ще мине. (…) Тяхната правда е правдата на България: да се измие петното, лепнато върху челото на България преди единадесет години, като престолокрадецът бъде изхвърлен на бунището заедно с шайката, която с незапомнена жестокост крепи на главата му короната.“

Въпросът за хората в безправната държава особено много занимава автора, заедно с деформациите им („Двама…“, стр. 12):

„Виж какво, момичето ми. В днешно време, когато най-обикновената корист и гоненето на високи санове не с храброст на бранното поле или с почтен труд, а с имената на бащите е станало главната грижа на нашите благородни младежи, мен наистина ме радва да видя двамина, които са готови да се накълцат на парчета в името на честта си. (…) Това ми дава вяра, че ръждата на покварата не ни е разяла напълно. Поне не още…“

Цончо Родев изобщо е безпощаден към хората с привилегии („активните борци“) и жалките бездарници, които наследяват тези привилегии (пак там, стр. 202–203, 203–204):

„… нека всеки българин да знае — казва той през устата на Йоан Асен, — че ще се измами, ако очаква награда в злато или сан за участието си в прогонването на ненавистния законопрестъпник Борил… независимо дали е помогнал със съвет, с оръжие в ръка или дори ако е пострадал тежко като протоиракария Константин. На борбата срещу Борил аз гледам като на воински дълг. И така, както не се дава плата на простия бранник или на военачалника за участието им в битките срещу външния враг, тъй няма да има възнаграждение и за свалянето на моя коварен братовчед“ (Борил — б.а.).

И пак за наследниците:

„По дяволите знатния произход! Мен са ми нужни способни люде, а не некадърници, на които единственото качество е, че са имали щастието да се родят синове на своите бащи.“

Но затова пък Цончо Родев безрезервно вярва (пак там, стр. 114) във възможностите на честната част от народа:

„Силата е в ръцете на племето българско. Стига да скочи на нозе, то и с голи ръце ще смачка и Борил, и куманите. И ще прати вдън земя този «ред» който царува над хубавата наша земя. (…) Ако недоволството, което се шири из цяло Българско, се обхване и насочи, тогава можем да поръчаме заупокойна молитва за престолокрадеца и за всичките там семировци, чъсменовци и карачовци.“

(Повтарям: думата е за цар Борил и неговата „държавна сигурност“ — б.а.) Не принизява и ролята на онези, които (стр. 115) са били принудени да напуснат страната:

„Още има достойни българи, които тук или прокудени в изгнание не само милеят за поруганата чест на България, но и са способни да я възвърнат, заставайки начело на народа.“

Ще си позволя да поднеса на читателя един доста дълъг цитат от „Мечът…“ (стр. 205–206), защото в него Цончо Родев под формата на диалог между византийския император Алексий Комнин и българския войвода Сеслав (в книгата е в драматургична форма) е дръзнал да изрази отношението си и към „големия брат“, и към предпоставките за развитие на културата, и към „социалистическия реализъм“ като задължителна форма на изкуството, и към икономиката.

„АЛЕКСИЙ КОМНИН. … Нека да говорим искрено, войводо Сеславе, и да признаваме истините, дори когато ни боли от тях. Съгласен? Тогава длъжен си да се съгласиш с мене, че Византия винаги е превъзхождала България във всяко отношение: земя, население, богата история, култура, благоденствие.

СЕСЛАВ. Да приемем, че е така.

А. К. Тогава да отидем по-нататък. Ти говориш за робство. Защо не употребиш друг израз: разпространение на по-високата култура и благоденствието чрез всякакви средства?

С. Най-после започвам да те разбирам, твое величество. Ако ние, българите, не се чувствуваме роби, а просто приобщени към ромеите, чрез труда на ръцете си и чрез нашите сто хиляди меча ще допринесем цивизаторската мисия на империята да се разпростре върху нови земи, властта на императорския скиптър да се утвърди и върху други народи и дори — защо не? — върху целия свят, та след това всички ние (…) да запретнем ръкави, за да наложим на света по-високата култура и благоденствието на Византия. Добре ли съм схванал мисълта ти?

А. К. Добре, но я виждаш сухо и делнично. Опитай се същото да си го представиш с цялата пищност и благодатта на утрешния ден. (…) Представи си обединени в едно света на Рим и света на Александър, а над тях разпрострян разцветът на Перикловия век. Не е ли това една цел, която заслужава да забравим, че по род сме ромеи, българи или франки?

С. Тази цел е неосъществима, твое величество. Никога една заповядана със закон цивилизация не може да преуспее. Предпоставка за всяка култура е свободата. Няма ли свобода, няма и разцвет на културата.

А. К. Свободата ще настъпи после, когато нашата култура и нашият ред ще бъдат възприети в целия свят.

С. (разпервайки пръсти). Кой е най-силен от тези?

А. К. (стъписано) Да кажем… палецът.

С. Но ти не запазваш само него, а да изрежеш всичките останали, нали? Милееш даже за кутрето, най-безпомощния от петте.

А. К. И какво искаш да кажеш с тази притча?

С. Че културата на света е като ръката, само че има не пет, а петстотин пръста. И както ръката, светът се нуждае от всичките си петстотин пръста, за да върви напред. Нищо, че някои са по-силни, други — по-слаби. Тъкмо многообразието и съперничеството между тях ще осигурят напредъка на цялото. А ти искаш културата да има само един и то задължителен образец. Защо?

А. К. Защото ще бъде най-съвършената и най-напредничавата.

С. Няма да мислят същото онези, на които тя ще е наложена.

А. К. Ще мислят, когато изцяло се приобщят към нас.

С. Спомням си сега нещо, което ми е разказвал баща ми. За Александър е то, македонския цар. Имал навик Александър да си държи главата малко накриво, с леко извит врат. Цели векове след неговата смърт хиляди младежи, които мечтаели за неговата съдба, му подражавали, като си кривели вратовете. Но това не помогнало. Нито един от тях не станал втори Александър.

А. К. А тази притча какво означава?

С. Че в утрешния свят на мечтите ти вие, ромеите, ще бъдете Александровците, докато ние, приобщените, ще си останем подражателите с кривите вратове.

А. К. А благоденствието, войводо Сеславе? И него ли ще отречеш?

С. Няма никаква сигурност, че ще се осъществи, твое величество. Но дори и да се осъществи. Ние, робите, ще бъдем като угоения вол — хранили са го, за да оре по-дълбоко.“

Искам да припомня на читателя, че тази книга е издадена в 1981 г., когато затворите и Белене не „спират човекомелачките си“. И когато някои наши „велики вождове“ в буквалния смисъл са поднасяли България „на табличка със син ръб“ като дар на „големия брат“. Е, ако и това не е „дърпане на дявола за опашката“ — здраве му кажи!…

В дърпането на споменатата опашка Цончо Родев е стигнал до там, че чрез образа на печенежкия главатар Татуш („Мечът…“, стр. 96–97) е посмял да покаже и онзи, когото десет години по-късно К. Топалов нарече „един полуграмотен кормчия“:

„Татуш имаше славата на не лош, но непостоянен във вкусовете и чувствата си човек, който лесно се оставя да бъде люшкан от крайност в крайност: да въздигне някого и да го обсипе с какви ли не милости и богатства, а в момент на гняв да го прати (…) върху дръвника на палача — това, ако не беше ежедневие за него, не беше и рядкост (…). Той произлизаше от простолюдието, та не бе имал от кого нито да наследи, нито да научи умението да се властвува, притежаваше обаче вродена хитрост, а на младини — също бранна сръчност и необуздана храброст, които именно го бяха извели до върха; когато обаче се озова на върха, храбростта не му служеше за нищо, а нямаше поводи и да напомни за майсторското си владеене на меча (…), та останаха за белег на властта му само хитростта и неумението. На хитростта, подпомагана от дарбата му да създава интриги и от вселяващите страх поредица разправи над най-близките му сподвижници, той дължеше продължителното си задържане на върха, а във властническото му бездарие се криеше основната причина, поради която обширните земи под неговия пестник се зовяха Страна без закони, а Дръстър — столица на хаоса.“

Е, махнете „бранната сръчност и необузданата храброст“ — неизбежна дан на „йезуитството“ — и вие безпогрешно ще се досетите кой според Цончо Родев е хитрецът и бездарникът.

Обаче сякаш уплашен да не би читателят все пак да не се досети за прототипа на този Татуш, Цончо Родев (пак там, стр. 100), прибавяйки за „йезуитско“ прикритие само едни проскубани мустаци, дава и физическия облик на хитреца и бездарника:

„Преди, когато още се е изкачвал по стъпалата към властта и богатството, Татуш трябва да е бил строен и със скулесто лице. Сега от тези негови черти нямаше и следа. Тялото му не беше толкова пълно, колкото отпуснато и меко — тяло на човек, който отдавна не е изстисквал никакво усилие от мускулите си; както беше полегнал, то изглеждаше като излято на една страна. Никакви скули не личаха на лицето му, така бе то подпухнало и валчесто; впечатлението за облост се допълваше от внушителната гънка под брадата и от плешивостта на главата. Това лице се красеше от проскубани мустаци (…), леко клюнест нос и тесни очички, почти лишени от вежди и мигли; по-късно, когато имаше повече случаи да е с печенежкия главатар, Сеслав щеше да разбере, че очите не бяха толкова тесни, но че Татуш имаше обичай да присвива клепачи, за да крие зад тях мислите и чувствата си.“

Кажете, не ви ли липсва само известното „Ха-ха-ха-ха“, за да се обзаложите сто към едно, че ще познаете кой е бил нашенския прототип на печенежкия главатар Татуш?

Като наприказва тези неща (а и не само тях, това е само скромен подбор) Цончо Родев приключва книгите си всяка по подходящ начин. „Мечът…“ (стр. 266), в която след неуспешно въстание България остава под робство (не виждате ли аналогия с 1981-ва, годината на изданието?) Сеслав — Цончо Родев издига пророчески глас:

„… Нощта ще има край — в това никога не бива да се съмняваме. Ще има! И ние ще дочакаме да съмне! (…) Дори ако Бог ни прибере, преди да изгрее денят на България, ние ще дочакаме да съмне чрез нашите синове. Важното е едно: да ги закърмим, тези наши синове, с вярата в неизбежното съмване и с непримиримостта към робството.“

А „Двама…“ (стр. 205), чрез която сме присъствували как се строшава робската тирания, Цончо Родев, сякаш предчувствувал днешния наш ден, завършва с думи на Йоан Асен II, които сега без колебание бихме могли да избродираме върху възкресения ни национален трицвет:

„А сега — на работа, братя. Нас ни чака една мъчна, но славна задача — върху пепелищата на миналото да изградим величието на любимото ни отечество!…“

* * *

Приключвайки, аз държа да повторя или потретя, че с тези страници далеч не съм си поставила за цел да изчерпя темата за онези измежду нашите писатели — „историци“, които в изминалите десетилетия бяха превърнали, макар и „йезуитски“, перата си в политически оръжия срещу тоталитаризма, а да подкрепя думите си само с един, но красноречив пример.

За финал ще си позволя още един цитат от споменатата статия на К. Топалов в „Литературен форум“, който най-добре изразява собственото ми отношение към темата:

„Мисля, че един писател днес, у нас, може да се чувствува виновен единствено, ако — съзнателно или не — е подчинявал таланта си, божествената си дарба, на престъплението.“

Във всички случаи съм убедена, че Цончо Родев, колкото и да се е бил самообрекъл да живее в глуха линия, няма абсолютно никакви основания да се чувства виновен в смисъла, изразен от К. Топалов.

[1] Веднъж на чаша кафе Цончо Родев сподели с мен, че отшелничеството му е имало и още едно основание освен самозащитата. Той не е разполагал с време за прахосване по кафенета и аперитиви — имал е работа за свършване. Поради извънлитературни причини издал първите си книги едва на 40-годишна възраст, Родев е трябвало да наваксва пропуснатото време, „… за да изпълни мисията, възложена му от Бога на България — да пише книги, които да послужат за опорни точки на националното съзнание на българина.“ (отново негов израз, както съм го записала в бележника си). И е работил средно по 10–12 часа на ден (когато е пишел „Изпитание“ — по 14 часа, „от тъмна нощ до тъмна нощ“). Сега съзнателно е намалил темпото — старае се да не прекарва до пишещата машина повече от 8 часа дневно. — Б.а. ↑

Единадесета глава
Homo acuaticus

Морското дъно съдържа много повече исторически данни от всички земни музеи, взети заедно.

Робърт Балърд

Имам неприятното чувство, че в написаното до тук съм нарисувала неверен портрет на писателя. Страхувам се, че в съзнанието си читателят го вижда като откъснат от света зиморничав буквояд, който, завит с шалове и с грейки на краката, денонощно е със завит нос в прашните фолианти с древните сказания или „с пачето перо пише наведен“, бои се да застане на течение, а накапе ли го дъжд — до вечерта е дошла поредната пневмония. Ако се е получило така, моля да бъда извинена. Защото истината е точно противоположна. Цончо Родев е напълно нормален човек, дори бих казала — неприлично нормален.

Съдете сами. На неговите 73 години той не е лежал дори 73 минути в болница. Съдържанията на понятията „диета“ и „здравословен режим“ са му непознати; няма ястие, за което да казва „не обичам“, „забранено ми е“ или „не мога да го ям“ (предпочита простите народни гозби). Не отказва едно или две питиета вечер. Посреща и изпраща с поглед на познавач хубавото момиче, минаващо по тротоара. Плува. Кара кола като автомобилен състезател. Не се пише турист, но ходи много, бързо и с удоволствие; на възраст, в която, предполага се, би трябвало да си почива, задъхан, на площадката между партера и първия етаж, когато е в Сливен той се качва до „Кушбунар“ по върлата „Хайдушка пътека“. Може да бъде наречен политически и професионален отшелник, но не и аскет. Нито мизантроп. Има множество и верни приятели от всички слоеве на обществото — като се започне от министър, премине се през интелектуалци от различни сфери на науката и изкуството (най-много юристи — адвокати и магистрати, — а най-малко са писателите) и се стигне до шофьора на камион и кварталния пощенски раздавач. И все пак ако употребих израза „неприлично нормален“, то е заради една негова слабост, която всъщност излиза от границите на нормалното — любовта му към леководолазния спорт и подводния свят.

* * *

Цончо Родев е влюбен в морето. Но тази любов не е нито умозритепна, нито съзерцателна — той просто се стреми да се слее с него. И този стремеж съвсем естествено го отвежда към леководолазното дело. Или обратното — той довежда леководолазното дело. Защото е един от първосъздателите, от пионерите на подводния спорт у нас. В годините, когато още се спотайва зад доста неугледното „Ц. Христов“, в съавторство с приятелите си Бурдин и д-р Доросиев той написва първите ръководства за новата спортна дисциплина, на които е било съдено да останат и единствени — „Основи на подводния спорт“ (196О) и „Подводен спорт“ (1962). (Имах случай да се запозная с тази последна книга. Странно четиво — в нея съвсем сериозно се разглеждат въпроси от океанологията, физиката, химията, историята на водолазното дело, физиологията, патологията, техниката на подводния спорт и т.н., а се чете леко, увлекателно, почти като роман. Без да засягам съавторите му, се запитах: „А дали още тогава не се усеща ръката на бъдещия опитен белетрист?“)

В йерархията — има и такава — на тази спорт — на дисциплина Цончо Родев достига до абсолютно най-високото стъпало — „инструктор от републиканска категория“ (ще рече: инструктор, който може да обучава инструктори), но не се задържа дълго в попрището на обучението. То не го привлича. И се посвещава на друга област на леководолазното дело, в която също е първоосновател — подводната археология. И в нея практикува активно почти тридесет години — до своята шестдесетгодишнина. (После — и до днес — пак се спуща под водата, но епизодично; най-често когато го канят като експерт — притежава име на един от най-добрите познавачи у нас на античните котви.) Зад гърба си има много стотици часове под водата, участник или ръководител е бил на повече от две дузини подводни археологически експедиции. Търсил е срещи с миналото на всички дълбочини между 4 и 40 метра. Господи, представяте ли си какво означават четиридесет метра под повърхността!?!… Ами че това е все едно да имаш над главата си една 15-етажна сграда, но пълна не със злодумни клюкарки съседки, а с вода…

Как се е получила тази странна симбиоза между един от най-утвърдените ни исторически писатели и подводния труженик? Вместо да преразказвам, нека да дам думата на самия Цончо Родев. В своята очеркова книга „Отвъд синия праг“, единствената в творчеството му, в която се съдържат някои автобиографични данни, той е описал (в главата „Нека бъде простено на автора, че ще разкаже за себе си“ — стр. 74) всичко това и по-точно, и по-занимателно.

„Ако е вярно, че животът на планетата е произлязъл от морето, аз положително съм образец на атавизма — откакто се помня, мен винаги нещо непреодолимо ме е привличало към света на морските дълбини. Забелязахте ли добре — не към морето като възпятата «безкрайна морска шир», а към онова, което е под повърхността му. Плувах и (надявам се) още плувам добре, стилно и продължително, но плуването като спортно-състезателна дисциплина никога не ме е привличало — в няколкото ми участия в състезания (като войник) се проявих твърде посредствено. Причината е все тази: още от годините на детските фантазии някаква необяснима с думи сила ме влече не до, а «отвъд синия праг».

Бях в първи прогимназиален клас, когато с приятеля ми от Варна Борко Бояджиев[1] се заловихме да изобретяваме апарат за дишане под водата. И наистина го изобретихме: представляваше почти квадратно дървено сандъче колкото старите войнишки раници, обилно полято с крадена от пристанището смола, снабдено с презрамки за обрамчване и градински маркуч, който отвеждаше до устата. Не се стигна до експериментирането му под водата — още на Борковия балкон разбрахме, че от нашето сандъче не може да се изсмуче нито глътка въздух.

Второто ни изобретение беше по-просто, но и по-рационално. Състоеше се от три надути плондера, на шийките на които бе завързан с обикновен канап краят на един маркуч. Сметката ни бе много ясна: плондерите ще държат края на маркуча над повърхността, а ние, редувайки се, с камък (за тежест) в ръце ще ходим по дъното и ще дишаме от другия край на маркуча; стигна ни умът дори и за това да не издишаме през маркуча, а, кривейки уста, направо във водата. Този наш «апарат» вече го изпробвахме и… замалко не се удавихме. В същия ред, в който беше и експериментът край някогашното «Дяволско мостче» на варненския плаж: първо по чудо не се удави Борко, после — аз. Все по чудо. А бяхме на път да се удавим, защото просто можехме да изсмучем точно толкова въздух, колкото и преди от сандъчето. Тогава ние си обяснихме неуспеха с това, че невидимо за нас маркучът се е прегъвал и запушвал някъде между повърхността и устата ни. Изминаха пълни три петилетки, докато разбрах истината: по ред физически и физиологически причини човек, дори ако притежава силата на Херакъл или на Милон Кротонски, може да диша по този начин най-много до 1,80 м под водата — там е крайната, теоретичната граница на възможностите на гръдните мускули да преодолеят външното налягане. Можете спокойно да ми се смеете — не се срамувам от невежеството си. Нали няколко века преди нас геният на Леонардо да Винчи е предложил съвсем същия уред, само дето вместо плондери е предвиждал друг носещ плавок…

Идва ред да обясня на какво дължа скромните си познания по немски. Ако тази книга случайно попадне в ръцете на г-жа Дора Русева, от сърце я моля да ме извини. Когато в долните класове на гимназията вземах уроци от нея и старателно зубрех дер-дес-дем-ден и ди-дер-дер-ди, г-жа Русева беше дълбоко убедена, че моята цел е един ден да мога да чета в оригинал «Immensee» на Теодор Щорм или да се опивам от неземната музика на Гьотевата поетика например в

Über allen Gipfeln ist Ruh’,

in allen Wipfeln spürest Du…

Тогава не ми стигнаха сили да и кажа истината. А тя, истината, беше, че по необясними пътища (наистина абсолютно необясними: по онова време никои в семейството ми не знаеше нито една немска дума, нито имахме близък човек в Германия) в ръцете ми бе попаднала първата от книгите на Ханс Хас, същия, който по-късно щеше да стане едно от най-големите светила на «хората-риби» — «Unter Korallen und Haien» (Berlin, 1941), която още пазя като скъпа реликва — и мечтата на живота ми беше да я прочета, да се поуча от нея. Е, прочетох я и се поучих. И в резултат не оглушах, но няколко лета неизменно страдах от бароотит — по онова време дори един Ханс Хас не е знаел да изравнява налягането в ушите и твърдеше, че с тренировки човек може да свикне тъпанчетата си с дълбочини докъм 16–17 метра…

После дойдоха бомбардировките, скривалищата, недоимъкът, трудните следвоенни години — кръгло пресметнато, около едно десетилетие, когато никому у нас не беше до превръщането на водолазното дело в спорт. След това обаче намерих начин да си доставя един чифт перки. Това стана през 1953 година и, доколкото ми е известно, тези смешни асиметрични перки «Баракуда» са първите, които са направили «сефтето» на нашето море; нямам никакви претенции за първенство, но за всеки случай ги пазя за бъдещия Музей на леководолазното дело в България, ако някога дойде времето да се роди той.

В следващите години по нашето крайбрежие се понавъдиха скромен брой гмуркачи, най-често подводни ловци. Създадоха се и първите групички от приятели, които непрекъснато «откриваха Америка» в подводното дело; нашата се състоеше от Хели Бурдин, Митко Доросиев и мене и възможностите ни стигаха само до харпуна и подводния лов (…) и теоретичните разработки на леководолазния спорт. Други обаче, владеещи технически знания и сръчности — например Иван Джаков в София или Антон Беджев и Харалампи Амиорков във Варна, — дръзваха да правят самоделни дихателни апарати и автомати, като… изучаваха с лупи чужда литература и проспекти… И така продължи до есента на 1958-а, когато един човек, който изобщо не знаеше да плува — инж. Димитър Рашев, — обедини в единна организация всички тези групи и създаде първата Секция по подводен спорт. А на следната година беше и първата подводна археологическа експедиция.

Остава ми да кажа две думи и по другия въпрос от анкетата — защо аз, белетристът с юридическо образование, съм пристрастен именно към подводната археология. Достатъчно е, мисля, да спомена, че детството и юношеството ми преминаха сред руините на древната българска крепост Овеч край Провадия и на Аспаруховата кула (която по-късно се оказа част от сградата на римските терми) във Варна и че в резултат на това главата и сърцето ми винаги са били пълни с видения от миналите векове, за да се досетите, че любовта към старините и историята беше в самата ми кръв — това навярно са разбрали и онези читатели, на които се е случвало да прочетат някоя от моите книги. И от «ашладисването» на любовта към историята и паметниците от миналото върху атавистичния стремеж към подводния свят (или обратното) се яви моя милост, за когото ако подводната археология и да не е единственото занимание, то във всички случаи й е посветил четвърт век[2]…“

И така, оказва се, че самият Цончо Родев не може да си отговори кое е било първичното и кое вторичното в него — любовта към историята или влечението към „света на мълчанието“ (Кусто). В такъв случай аз ще надяна тогата и ще дръзна да стана съдник в спора „Родев срещу Родев“.

Според мен в началото е била страстта към древността. Тъй, както юношата Родев е търсил миналото из руините край родния си град практически само по пътя на въображението, в малко по-зрели години съзнателно или несъзнателно той ще да си е дал сметка, че истинска среща с него — но среща жива, непосредствена, а не през стъклата на витрините в музеите, — може да има само на морското дъно. Защото по сушата са преминавали нашественици, воини, разрушения, пожари, пепелища, докато всичко, което по някаква причина е попадало „отвъд синия праг“, то е оставало прикътано от водата, тази така или иначе чужда, непривична и опасна за човека среда. Ала успееш ли по някакъв начин — а този „някакъв начин“ е само спущането и работата на водолаза — да се справиш, да преодолееш тази враждебна преграда, ти съвсем естествено ще попаднеш в „най-богатия музей в света, (който) спи под слънцето и морската пяна“ (цитат от Жак-Ив Кусто, който писателят е поставил като мото на своята книга). И ще остава само да четеш историята по паметниците от древните епохи, които ще са пред очите ти.

А може би е имало и друг стимул; презастраховам се с това „може би“, понеже аз, напълно сухоземен жител-балканджия, мога само да гадая. Представи си, читателю, че този керамичен съд пред тебе — амфора, кратер, ойнохое, лекит (имената на тези и други антични предмети научих от същата очеркова книга на Родев) — е бил изпуснат от крехките ръце на красива матрона или от пийнал моряк по време на плаване. Цели двадесет столетия той е лежал кротко на морското дъно, докато се явяваш ти, „човекът-риба“, и го докосваш с дланта си. И с това докосване ти само в един миг стопяваш хилядолетията и все едно, че се озоваваш лице в лице с матроната или моряка с несигурните крачки. Допускам, че не на всеки от нас сърцето ще замре при подобно преживяване. Ала за човек като Цончо Родев, с неговата специфична психическа настройка, това ми се вижда абсолютно сигурно.

* * *

Веднъж попитах Цончо Родев коя според него е най-интересната му находка под водата. Със свойствения си хумор, примесен с доза самоирония, той ми разказа следната история. Преди години изследвал „на шнорхел“ (това ще рече — без акваланг) северната страна на подводния риф при Черния нос (не съм убедена, че знам много точно за коя географска точка става дума — б.а.). Внезапно зърнал някъде между камъните на дъното да проблясва нещо. Не се колебал, гмурнал се и го взел; „не беше дълбоко — рече, — само някакви си седем-осем метра“. Оказало се, че е сребърно или посребрено колие с една единствена дума на него, „Love“ („Любов“ — англ.), и скъсано синджирче. Цончо Родев решил, че с този дар Нептун му дава знак: носи ли го, ще има страхотни успехи сред жените. Наистина дал да се поправи и носил колието на врата си цяла година.

— И резултатът? — попитах аз по женски нетърпеливо.

— Нищо. — Той направи кисела физиономия. — Същото, както и преди знака на Нептун…

Цялата тази история е вярна — имах възможност лично да видя колието с надписа „Love“ между другите „трофеи“ на дългогодишния подводен археолог. Не е вярно обаче, че Цончо Родев смята именно това украшение за венеца на своите почти тридесетгодишни изследвания на морското дъно. При друг случай той вече напълно сериозно ми обясни, че на най-лично място между откритията си поставя… една счупена паница. Къс колкото мъжка длан или съвсем малко по-голям. Защо ли? Защото, обясни той, с това парче керамика успял да докаже, че през Средновековието Китен и въобще тази южна част от крайбрежието, въпреки честите преминавания от български във византийски ръце и обратно, е бил със сигурност едно оживено българско пристанище в пряка връзка с престолнината Търновград. Но нека пак да разгърна книгата му и да оставя писателят-леководолаз лично да разкаже случката (стр. 110):

„… в многото си участия в подводноархеологически изследвания навярно съм извадил тонове керамика, пък за това парче от паница положително ще си спомням винаги.

Бяхме в двойка с Недко и обследвахме останките от един средновековен кораб. (…) След около час работа усетих, че вече трудно изсмуквам въздуха от апарата си. Опитах се да изтегля лоста на резервата — не успях. Втори, трети опит, вече почти никакъв въздух не се оцеждаше през мундщука — същия резултат. Тогава повиках Недко и му направих знак да помогне. Посегна той и… и в следващия миг го чух да се смее презглава в захапката на апарата си. А като придружи смеха си и с един красноречив жест, какъвто надали се употребява в пансионите за благородни девици, разбрах — резервата ми е била отворена (вероятно съм закачил лоста, докато сме се провирали между скалите) и на повече въздух от апарата не можех да разчитам. В погледа на несведущите това може би изглежда свръхкритична ситуация — представете си само: на петнадесет метра, под водата, а въздухът му е изчерпан! — но за познаващите леководолазния спорт не е никакъв, повод за паника; стига да се запази самообладание, има достатъчно начини да се излезе от това затруднение. Въздух обаче тъй или иначе нямаше, диафрагмата ми започна да се гърчи, усетих очите ми да изпъкват… и точно в тази невесела секунда зърнах една позната форма да се подава между два самотни камъка на дъното. Поколебах се само един-едничък миг, после, като надвих мъчителните пориви за вдишване, се гмурнах пак надолу и внимателно измъкнах фрагмента. След още един миг очите ми вече съвсем щяха да изхвръкнат от орбитите, но този път не от липсата на въздух, а от възторг — можех да се закълна, че близнак на този съд, тънкостенен и със специфична многоцветна украса, само преди три месеца бях държал в ръце, когато във Велико Търново моят приятел Атанас Попов, ръководителят на разкопките на Царевец, ми го бе показвал като находка от двореца на Асеневците…

А вечерта, когато го отнасяхме към квартирата на Велизар (проф. Велизар Велков, научен ръководител на съответната експедиция — б.а.), колата ми пълзеше повече от обикновено, съвсем като охлюв със затегнати спирачки…“

Нека оставим находката и нейното значение настрана и за малко да погледнем на случката от друг ъгъл. В цитата по-горе Цончо Родев някак си твърде лековато и подценяващо разказва как е останал без въздух на 15 м под водата (тъй като възприех да меря дълбочините в жилищни етажи, тук пресмятам, че над него е имало вода колкото шестетажна сграда). „Стига да се запази самообладание…“ — казва почти нехайно той. Ами да! Точно там е работата, в самообладанието. И то да се запази самообладание, когато е изложен на заплаха животът ти (има ли нещо по-силно от инстинкта за самосъхранение?), а не като да си пред професора на изпит или да изиграеш верния ход на шах. А другото име на самообладанието е смелост.

И понеже говоря за смелост, ще си позволя да запозная читателите с още един любопитен факт от „морската биография“ на Родев.

Беше лятото на 1999 година. Съчетавайки полезното с приятното, по време на семейната почивка във Варна посетихме Военноморския музей (филиала за гражданския флот). Бях любопитна да видя всичко събрано, консервирано през годините, свързано с морското дело у нас, а и с тайната надежда, че ще открия нещо, което сме пропуснали в разговорите си с автора на „Отвъд синия праг“. И не се излъгах…

Експонатите в музея са разположени в ниши. На големи табла са обозначени периодите от развитието на морското дело. Потопих се в един непознат за мен свят. Започнах да се взирам, предусещайки, че ще открия някаква тайна…

Раздел 1919 — 1939. Изтръпвам. Чета: Инж. Иван Цонев Родев (1874 — 1934). Началник на пристанищната работилница във Варна в периода от 1912 до 1934. Във витрината са изложени чертожните му инструменти. Аха! — възкликвам в себе си, ето откъде е тръпката към морето! Може би от чичото — Иван Родев. Говори се, че е построил първия самоходен кораб у нас…

Изненадите ми не свършиха обаче до тук. Погледът ми улови името „Цончо“. В друга витрина са обозначени годините 1939 — 1944. Трескаво зачетох: „Секстант[3] от параход «Родина», потопен през 1941. Изваден от писателя Цончо Родев и Надежда Родева по време на първия у нас леководолазен курс през 1959 година. Консервиран през 1995 година“.

Помислих си, колко ли още недоизказани неща останаха в нашите разговори край морето… Между впрочем секстантът от „Родина“ е като новичък, излъскан месингов предмет. Така е „консервиран“, че няма и следа от дългогодишното му „общуване“ с морското дъно.

На чаша кафе в дома на Родеви ден по-късно разбрах колко съжаляват (и двамата — Надежда и Цончо Родеви), че уредът е загубил много от „морския си ореол“. Целият е бил обсипан с миди, охлюви и водорасли — белези от годините съприкосновение с морето.

На колко ли метра под водата са открили кораба „Родина“? За това не попитах Цончо Родев, а и в музея нямаше обозначение.

А и защо ли да питам — корабите не потъват на 5 метра дълбочина, нали?[4]

Мисля си — да търсиш приключения на морското дъно, да бъдеш археолог-изследовател, за това наистина се изисква мъжество, сила на духа и смелост. Явно, семейство Родеви ги имат в излишък.

Някъде в предишните глави на книгата описах как, воден от своя безрезервен патриотизъм, Цончо Родев е проявил много гражданска и обществена смелост. Тук пък мога да говоря за смелост от друг, чисто житейски характер. И това ми навява една интересна мисъл: не е ли това нещо най-нормално и разбираемо? Възможно ли е човек да притежава смелост в едно отношение и да е с подвита от страх опашка в друго?

* * *

Предлагам да останем още малко под водата — за нас, сухоземните, това тъй или иначе е необикновено преживяване.

Спомняте ли си, когато писателят разказваше за пътя си към дълбините? Той не стесняваше тази своя любов само до археологическите находки на морското дъно, а споделяше: „Мен винаги нещо непреодолимо ме е привличало към света на морските дълбини“. Забавно ще е, мисля, да погледнем в тези дълбини именно през очите на такъв дългогодишен техен обитател като Цончо Родев. За тази цел отново ще разгъна автобиографичната му книга (стр. 8):

„Леководолаз съм от двадесет и пет години, а се гмуркам още откакто тръгнах на училище — не можах да надмогна странната и празнична възбуда, която ме обзема винаги, когато се озова под водата. Проникне ли погледът ми под огледалната повърхност — онзи син праг, до който безброй хилядолетия е свършвал светът на човека, — едно необикновено ликуване завладява цялото ми същество; допущам, че нещо подобно ще да е изпитал Армстронг, когато е направил първата крачка върху Луната… То е същото преживяване, като че ли с тези десетина сантиметра съм преодолял милиони километри и съм попаднал в друг, непознат свят, може и да не е непременно враждебен, но във всички случаи чужд и непривичен за човешката ми природа. Стъкленосинята прозрачност и чудноватите форми пред очите, изумителното усещане за безтегловност, лъчите на слънцето, които се оцеждат съвсем не по земному, ятата риби, стрелнали се току под мене, забързани нанякъде по своите рибешки работи — всичко тук изпълва сърцето ми с възторг и удивление, въпреки стотиците часове под водата, които са зад гърба ми и които навярно отдавна, много отдавна е трябвало да внесат привкус на делничност в спущанията ми в «света на мълчанието».“

Затваряйки най-сетне страниците на тази странна книга, аз се изкушавам да се обърна с един въпрос към вас, читателите.

Да сте чували за друг писател в историческия жанр, който освен в дебелите прашни томове и в експонатите на музеите да е търсил така упорито среща „на живо“ с миналото не къде да е, а на морското дъно?

Аз не съм.

* * *

Освен трикратно цитираната „Отвъд синия праг“ Цончо Родев има още две книги на морска тематика — „Съкровището на Лизимах“ и „Пиратът“, — като това негово творчество очевидно му отрежда място в най-личната редица на българските писатели-маринисти. За отбелязване в случая е, че в трите си творби авторът хвърля мост към морето от три различни изходни точки (а не, да речем, да издаде три, пет или десет романа, които в един или друг аспект да третират все едно и също — например взаимоотношенията всред екипажа на кораб по време на далечно плаване.) За първата вече знаем. Третата е исторически роман на морска тема, отново — както впрочем в цялото му творчество — изграден върху документална основа, а не „изсмукан от пръстите“ (според популярния израз). По-особено място заема „Съкровището на Лизимах“ — всъщност по хронология на изданията първа от трите (1966).

По своята структура „Съкровището на Лизимах“ е сборник от разкази и новели, а по характер — историческа и, морска (предимно пак подводна) научна фантастика. Не се смятам специалист в научната фантастика, но доколкото все пак познавам жанра, смятам, че поне в българската литература тази книга няма аналог.

Ще изясня мисълта си.

Разказите и новелите са изградени приблизително по следната схема. Цончо Родев съобщава напълно автентично определен исторически факт; в някои случаи с конкретен цитат на древен автор, в други — с преразказ на действителни исторически събития (извлечени също от старите хроники и летописи). Тези достоверни факти са винаги свързани с българското крайбрежие — на сушата или в прибрежните води. И от тях ние, читателите, научаваме напълно истинни и проверени исторически събития — все едно дали за пропадането в морето преди около 2000 години при неизвестен катаклизъм на античния град Бизоне (днес Балчик), или къде Лизимах, един от генералите и наследниците на Александър Македонски, е криел своите баснословни съкровища, или как в 774 година Константин Копроним, един от най-отявлените българомразци между императорите на Византия, отправил безчислен флот — 2500 или 3000 кораба! — да стоварят огромна военна сила към Месемврия (днес Несебър), но незапомнена буря изпратила всичките или почти всичките на морското дъно. Това е научната част в научната фантастика на Цончо Родев. И тя е твърда и непоклатима, като железобетонен блок. От нея нататък обаче започва фантастиката. Авторът включва едновременно познанието си за морето и подводния свят и неизтощимото си въображение, та около споменатото неатакуемо от никаква гледна точка научно ядро се завихря шеметно романтично-приключенско повествование, в по-голямата си част отново в света под водната повърхност. И тъй като авторът, знае се вече, е безспорен авторитет в тази материя, разказът му звучи не само правдоподобно, а направо истинно, сякаш извлечен от папките на полицията (по време на изданието — милицията).

Тук бих могла спокойно да завърша изложението си за разглеждания сборник с разкази и новели, но ми се иска да ви разкажа още една случка, свързана с него. Тя сама по себе си е безкрайно куриозна, но в същото време е категорично потвърждение на казаното по-горе от мен за възприемането на разказите като безусловна истинност.

Става дума за разказа „Съкровището на Лизимах“, който е дал името на цялата книга. Предадено в няколко изречения, съдържанието му е следното. Авторът започва с един автентичен цитат на античния гръцки географ Страбон, според когото споменатият Лизимах е криел баснословните си съкровища в пещерите под скалистия нос Калиакра (през епохата — Тиризис). В разказа митничари започват да откриват в багажите на западни туристи и летовници статуетки и украшения от масивно злато, които по произход са от древните Вавилон, Египет, Персия и пр. Млад археолог, комуто очевидно не липсва авантюристичен дух, решава да издири източника на тези безценни находки. Проучванията му го отвеждат до друг авантюристичен тип, но от породата на иманярите. След поредица от приключения археологът успява да проследи иманяра, комуто някак си се удало да открие подводен проход до една огромна пещера в скалите на нос Калиакра, а там са баснословните съкровища на Лизимах — десетметрова златна статуя на асирийската богиня Ищар, крилати човеко-бикове от същия благороден метал, още статуи на Ашур, на бика Апис, на Атина Палада, на финикийския бог Ваал и т.н. Тогава обаче бива предизвикана грандиозна катастрофа, археологът сполучва да извлече през друг тунел ранения иманяр, ала несметните богатства остават затрупани под камъните.

Този разказ авторът като „Ц. Христов“ публикува най-напред (1962) в тогавашното списание „Космос“. И се случва нещо, което, мисля, е без прецедент в българския литературен живот: макар че под заглавието изрично е указано „разказ“, тоест че става дума за продукт на авторовата фантазия, публиката го приема като информация за реален случай. И към редакцията на списанието потича истинска река от писма — с въпроси за подробности, с интереси за бъдещите намерения на откривателя, с предложения за съдействие и т.н. Няколко стотици писма, във всички случаи повече от петстотин. И тъй като тогавашният закон за печата повелява да се отговори на всяко читателско писмо, редакцията бива принудена да назначи временно допълнителна машинописка специално за тази кореспонденция.

Цончо Родев си е взел за спомен петдесетина от тези писма. Пази ги до днес. Можах да ги видя в личния му архив и да се запозная с тях. Кое от кое по-невероятно, кое от кое по-куриозно. Запомнила съм три. Миньорска бригада от Перник (тогава Димитрово) предлага по време на отпуската си да участвува безплатно в бъдещите разкопки. Студенти от варненския висш икономически институт се интересуват дословно: „Ще спомогне ли съкровището за стабилизирането на българския лев?“ А иманяри от Разградско искат (с текст на невероятен турско-български език) обезщетение от списание „Космос“, защото като хвърлили бомби на скалите под Калиакра, един от тях бил сериозно пострадал в крака.

Излиза, че още тогава, преди отпечатването на първата му книга, Цончо Родев вече е владеел в изключителна степен изкуството да въздействува на читателите и те да вярват в написаното от него.

* * *

Романът „Пиратът“ (с подзаглавие „С черен лъв на мачтата“ — според знамето на главния герой, което е било златножълто с черен лъв) е споменаван дотук поне трикратно в книгата: по повод философията на автора, че любовта към отечеството стои по-горе дори и от личната чест; също — когато бе изтъкната склонността му да издирва непознати дори и от професионалистите-историци факти и събития от по-близкото или по-далечното минало, за да ги превръща в основен сюжет на своите творби; и още — като появяване за втори път в негово литературно произведение на цар Светослав Тертер, смея да кажа още веднъж — исторически любимец или поне един от историческите любимци на Цончо Родев. Няма да преповтарям казаното, само искам да се спра малко повече на втория споменат белег — непознатите страници от историята, — защото той още веднъж ще позволи да се надникне в творческата лаборатория на писателя.

От предговора на романа става ясно, че за пирата Кривич, превърнал се в началото на XIV век в кошмар за Генуа — главната морска сила на епохата, — знаят само двама души: приятелят на автора Божидар Димитров от Националния исторически музей и Цончо Родев. По времето, когато научава този любопитен факт, Родев е вече автор със значителен опит зад гърба си — има издадени дузина книги от общо около 5000 страници (машинописни). При това е и в отлична физическа и интелектуална форма. Какво следва да си представим при това положение? — Най-елементарното, разбира се: че той ще седне при пишещата си машина и след няколко месеца или година романът ще е вече депозиран в някое издателство.

Да, но действителността е съвсем различна от представите ни. Защото, както вече знаем, механизмът на творческия процес при Цончо Родев е доста по-усложнен и по-стръмен, но извърви ли се той, тогава съответната творба става като забита в земята желязна релса, на която може да се подпре и обикновеният читател, и професионалистът. Преди всичко той се запознава с автентичните документи, които Б. Димитров е открил в архивите на Ватикана; за това е улеснен и от доброто познаване на италианския език, което впрочем проличава и от повествованието в романа (самият писател го поставя на второ място след френския между езиците, които владее или ползва). След това идва ред на продължителна и разнолика проучвателна работа, която понякога трае години; в конкретния случай за една-единствена част на историческата канава той сам заявява, че я е познавал „твърде добре“ от изследванията си за една по-ранна своя книга (навярно подробно разгледаната биографична повест „Светослав Тертер“). Но това е само една от многобройните пътеки, които писателят трябва да извърви, преди да напише първата дума от замисления (а дали е бил вече замислен или се е намирал във фазата на намеренията?) „пиратски“ роман. Ще се опитам да посоча някои от тях, без да претендирам за изчерпателност. Българските исторически лица от епохата — като се започне от царя и се стигне до странната фигура на низвергнатия византийски партиарх Йоан Век (созополски българин по майка), който пребивава в Царевец в двойната роля на почетен гост и на също така почетен пленник. Историческите лица в съседна Византия — стигнал е до произхода на императрица Мария, оказва се — бивша арменска принцеса. Генуа — името й, необичайната й държавна структура („комуна“), структурата и взаимната връзка на многобройните й колонии, та чак до точния брой на работниците, заети в генуезките корабостроителници. Административното устройство в България, Византия и Генуа. Военното изкуство и военните чинове в трите държави — в сухопътните войски и във флотите. Географията на черноморското крайбрежие през епохата. Корабите и корабоплаването в избраното време — от конструкцията на плавателните съдове до скоростта им в час. Въоръжението им и тактическите прийоми при морските сражения. Оцелялата — доколкото е оцеляла — древна морска терминология. И още, и още…

Едва когато е събрал тази огромна информация, писателят започва да разполага във времето и пространството своя персонаж — действителния (който за него е задължителен) и измисления, чрез който фактологията ще се превърне в литературен сюжет. И едва сега върху белия лист на пишещата машина се появяват първите думи на романа.

Няма да преразказвам романа — нека читателят с вкус към морската и приключенската тематика положи труд да издири книгата и да я прочете. Тук искам да обърна внимание само на две най-ярки черти на творбата: че тя се чете на един дъх (това май беше излишно да го казвам — според мен в обемистото творчество на Цончо Родев, включително дебелите му по четири пръста романи, няма нито едно произведение, което да не се чете на един дъх) и изумителните му познания в областта на древното бойно корабоплаване — в романа са описани в подробности поне седем-осем морски сражения и няма две, които да са по еднаква щампа. Както виждате, спестявам смайващото разкритие на същността на пирата Кривич в последната страница на романа (напълно в стила на криминалната белетристика), защото това е един постоянен и любим похват на писателя. Спестявам и прокараната в романа вечна за Цончо Родев теза: „Колко сладко и почтено е да умреш за Отечеството“ (Овидий) и дори нещо повече — да пожертвуваш (или поне рискуваш) в негово име честта си.

Когато четох романа с молив в ръка и за нуждите на настоящата книга си водех записки, подготвила се бях и за една критична забележка. Книгата, смятам, е претоварена със старинна морска и корабна терминология. И затруднява мене, читателя от края на ХХ век, да следя повествованието, понеже непрекъснато ми се налага да се обръщам към приложения в края речник. Вярно, авторът е целял да даде старинен „аромат“ на творбата, пък може би и да засили познавателната й стойност. Но все пак никак, ама наистина никак не е лесно да се свикне с понятия като например линьо (вид средновековен кораб), галеотто (гребец в галера), галоер (същото), шиурм (същото), неф (друг вид средновековен кораб), панфила (същото) и още петдесетина други. Изпълнявам намерението си и отправям към автора тази моя критична бележка. Но за да бъда честна към самата себе си, ще кажа, че ако цялата книга беше издържана в съвременната морска терминология (може би една от най-консервативните от всички, вероятно оставя пред себе си само църковната), надали щеше да ми бъде Бог знае колко по-лесно. Да не би да предполагате, че балканджия като мене ще е „на ти“ с термини като бак, рубка, фалшборд, дек, халс, трап, грот и т.н.?

* * *

В световната литература не липсват исторически романи, чието действие преминава на море — познати и преведени у нас са творби на Джоузеф Конрад, на Рафаел Сабатини, на Емилио Салгари и пр. Доколкото ми е известно, в нашата литература такива произведения няма. С романа си „Пиратът“ Цончо Родев запълва успешно тази празнина. Запълва я благодарение на огромните си специализирани познания, на безмерната си любов към морето и не на последно място — на многогодишното най-близко общуване с него.

* * *

В „колекцията“ си писателят-леководолаз има твърде много отличия (за тях ще стане реч в следващата, последната глава). Но едно от тях му е особено близко — така поне може да се съди по най-личното място в хола на жилището, което му е отредено. Това е една медна спортна купа, подарена от приятелите му леководолази — хора, с които е споделял и радост, и смъртна опасност, — за неговата 60-годишнина. На нея има вдълбан надпис: „На Цончо Родев — за дълголетната му спортна младост“.

Колцина са писателите, българи и чужденци, които през живота си са заслужили подобно отличие?

[1] Цончо Родев ми обърна внимание, че на това място в книгата си е допуснал грешка — приятелят му се е казвал Борис Славчев, а не Бояджиев. Грешката вероятно се дължала на това, че бащата на Борко бил… бояджия. — Б.а. ↑

[2] „Четвърт век“, защото толкова е било по времето на написването на книгата. След това Цончо Родев е практикувал активно подводна археология още няколко години. — Б.а. ↑

[3] Секстант — оптически уред за определяне географското положение по височината на слънцето или звездите над видимия хоризонт. ↑

[4] Ръкописът на тази книга беше напълно готов, когато Цончо Родев отговори на тези мои въпроси. Останките на параход „Родина“ са лежали — лежат и днес — на дълбочина 36 метра (!). Спущали са се по тройки; тяхната се е състояла от него самия, съпругата му и Хиндо (Христо Желев) от Созопол. На секстанта попаднали буквално едновременно с Надя; намерили са го, разделен на две, на капитанския мостик на кораба. ↑

Дванадесета глава
Българинът му се отплаща, България му се отплаща

Наградите са хубаво нещо, само ако са заслужени.

Константин Шарков

На своите седемдесет и три години Цончо Родев прави същото, което е правил отпреди повече от половин век — работи. Както някъде вече казах, той все така прекарва своите осем часа дневно при бюрото си и с пишещата машина пред себе си (сбогувал се е с прословутото „писателско перо“ отдавна, още като журналист в „Народен спорт“).

Не го прави за пари — семейството не е и никога не е било богато, но сега разполага с достатъчно средства за един повече от приличен живот.

Не е и от вещомания. Писателят обитава удобен и уютен апартамент в един от панелните квартали на София — с толкова книги в него, че гостът отначало се пита дали не е попаднал във филиал на читалище. Има добра кола, добро лятно жилище — естествено край морето (това е единственото му наследство), разните технически съоръжения за нормален съвременен живот. За повече той изобщо не ламти.

Не страда и от снобизъм — тъй нареченият светски живот му е чужд, безцелен и празен; доходите на семейството стигат за напълно нормално ежедневие, за продължителна почивка (тя, разбира се, е край морето), а чрез сестра му Йоланта — и за някое пътуване в чужбина, когато след Промяната започват да го пускат да излиза извън границата.

Не търси и почести и награди — досега е получил твърде много отличия, но освен споменатата в предишната глава спортна купа „за дълголетната му спортна младост“ всички останали са в шкафовете и чекмеджетата. Той се радва на наградите, но не ги гони; за него може да се каже, че наградите са признание и стимул, но не и цел.

Но в такъв случай защо е този неотговарящ на възрастта му постоянен труд? Защо не се е отдал на почивка, каквато той е заслужил повече от мнозина други? — Причината е една: той продължава да изпълнява повелята на България и на дедите.

* * *

И така, Цончо Родев не работи, не твори за награди. Българинът и България обаче следят неговото творчество, благодарни са му, а единственият начин да му изразят признателността си, е да му я засвидетелствуват с отличия и награди.

Действително отличия и награди (почетните, без да броим спечелените в литературни конкурси) Цончо Родев има много. С едно изключение абсолютно всички други са за литературната му дейност. Това единствено изключение е почетният знак на гр. Мичурин (днес гр. Царево), който му е даден за подводните изследвания, извършени под негово ръководство от Китен на север до турската граница на юг и откритите при тях богати археологически находки. (Много стиснати на отличия били тези мичуринци, бе! Доколкото можах да проуча, за двадесетината години, откакто е учреден техният почетен знак, е даден всичко на всичко на трима души…)

Колкото и да е странно — особено като се имат предвид и произходът, и „дърпането опашката на дявола“, за което разказах в десета глава, — държавни отличия Цончо Родев е получил само преди Промяната, в тъй нар. тоталитарно време. Удостоен е с ордените „Кирил и Методии“ І степен и с „Червено знаме на труда“, както и с паметния медал „130О години България“.

Той е почетен гражданин на няколко града, че и на две села[1]. Цончо Родев е трогнат от вниманието на всички, но не крие, че едно от тези признания има по-особена стойност за него — обявяването му за почетен гражданин на Провадия. Чувствата му са лесно разбираеми: да си бил изгонен от родния си град с една вилица и една лъжица в ръце, а след години ти, прокуденикът, да се завърнеш като почетен гражданин (ще рече — който се ползва от почитта на цялото гражданство), влизайки при това не през задната портичка за слугите, а през парадния вход и със символичния ключ на града в ръка — е, наистина има нещо вълнуващо в тази житейска ситуация…

Каза се вече, че Цончо Родев подари на Сливен цели осемнадесет години (ако човек обмисли този факт от друга гледна точка — почти колкото е трудовият стаж за получаване на пенсия…). За чест на моя роден град ще кажа, че той се отблагодари по достоен начин на писателя. Първият от хубавите жестове към него е от 1986 година, когато му бе връчен златният почетен знак на града (тогавашният — с конника, който „с тръба зове своите братя…“); заслужава си специално да отбележа хубавата мотивировка на общината за връчването на това отличие: „За принос в патриотичното и нравствено възпитание на младежта“. Сливен не е безразличен към делото на писателя и след Промяната. През 1995 година на Родев бе връчена наградата за краеведство на името на д-р Иван Селимински (схващате ли куриозното: онзи който в 1970-а отказваше да пише за Сливен и Сливенския край, защото абсолютно никак не ги познава, точно четвърт век по-късно получава отличие именно като най-личен краевед!), а през 1998 година — Голямата награда „Добри Чинтулов“ за литература и изкуство.[2] Тази втора — или общо трета — сливенска награда е придружена също от почетния знак на града (сегашния — голям и извънредно красиво изработен и с лента за носене през рамо), както и от грамота, с която общината го провъзгласява за почетен гражданин на Сливен. Писателят не крие, че е особено чувствителен към тези отличия, получени и в двата периода от Сливен; веднъж в телевизионното предаване „Литературен автограф“, той разчувствувано сподели: „Оказа се, че не съм работил за неблагодарници…“

Искам да разкажа за още едно отличие на Цончо Родев, което е от съвсем особена категория. И за което той признава, че искрено го е развълнувало.

Предисторията е през лятото на 1997 година, когато Цончо Родев е на почивка във Варна. Там получава писмо, препратено му от София. До този момент изобщо не е чувал за подателя ЕйБиАй (ABI — Американски биографски институт със седалище в Северна Каролина, САЩ). Писмото е съвсем персонално, че дори и мъчното за изписване на латиница негово първо име е предадено напълно точно, а не с безличното обръщение „Дийр сър“; още по-малко наподобява нашите подобни писма, които са отпечатани на циклостил (ксерокс) и само името е добавено на ръка. Издържано в абсолютно изискан стил писмото на Института съобщава, че „г-н Цончо Родев е номиниран за мъж на годината за 1997 година“. Адресатът повъртява писмото из ръце, препрочита го няколко пъти, оставя го настрана и забравя за него.

Да, но само няколко месеца по-късно, през есента на същата година, когато е вече в София, пощенският раздавач му донася дълъг цилиндричен пакет с марки и печати от Съединените щати. Изненадата е пълна: в руло от твърд картон получава златопечатна (като древните хрисовули) грамота от ЕйБиАй; с изключително подбрани и тържествени думи тя известява, че Цончо Родев е избран за „мъж на годината — 1997“. Той още го оглежда с невярващи очи, когато от рулото изпадва още нещо — отново писмо лично до него, подписано от директорката на Института г-жа Джанет Еванс (и то собственоръчен подпис, а не като печата на Полихаев от „Златният телец“). Известяват му, че предложението за неговото номиниране е било „доста настойчиво направено“ от „български имигранти в САЩ, които, тръгвайки за далечната си нова родина, са си взели по няколко негови книги, за да поддържат чрез тях националното си самосъзнание и самочувствие“. След проведения в Института избор, за издаването на грамотата трябвало да се внесе определена сума; това сторили пак българските имигранти, като изрично помолили имената им да не се съобщават. Повече данни не се съдържат в писмото на г-жа Еванс — от старата или новата емиграция ли са тези достойни българи, дали са се преселили по политически или икономически причини, нищо!

В Съединените щати Цончо Родев има съвсем слаби връзки — само две семейства — съответно в Сан Диего и в Чикаго. Влиза във връзка с тях — не, нито едно от двете не стои зад анонимното почетно отличие (макар че и те си имали негови книги в библиотеките си). Това вече истински разчувства писателя — излиза, че съвсем непознати нему българи са потърсили опора за своето национално чувство не другаде, а именно в неговите творби. Трябва да се съгласим, че подобно признание би разчувствало къде-къде по-твърди хора от Цончо Родев…

Каквото и да е изпитвал, Цончо Родев, верен на природата си, отговаря на Американския биографски институт сдържано и повече от достойно. С кратки думи той благодари за почетното отличие, добавяйки, че го приема колкото за себе си, толкова и като признание „за нашия малък народ и неговата голяма литература“.

Пиша за тази голяма награда, за това високо отличие на Цончо Родев, и да си призная пред вас, читателите — вълнувам се много. И заради самият творец, и заради всички нас — българите. Възторгът, „че и ние сме дали нещо на света“ ме опива, но вътрешният ми глас тревожен се бунтува, говори ми… От споделеното със себе си ми става и страшно, и тъжно… вярно е, че живеем във време на икономическа разруха, вярно е, че трудно оцеляваме в борбата за насъщния, но трябва ли да оставяме да потъват в „забвение“ онези „будители на българския дух“ като Цончо Родев? Нямаме право за забравяме духовните си водачи (позволете така да определя писателя Цончо Родев, защото всичките му книги са трепети на съвестта, защото са зов към всички нас за изпълнение на човешкия ни дълг към Отечеството). Трябва ли, мисля си, нашите сънародници от далечната чужбина да ни дават уроци по патриотизъм, да ни показват как следва да почитаме заслужилите си сънародници като Цончо Родев…? Чувам да ми казвате, че на тях, емигриралите, всичко им е наред, та затова имат време и за книги — не искам да оспорвам свободата да мислиш така, драги мой читателю. Но прочел вече книгата ми, сигурно ще се съгласиш с мен, че Родев е от малцината български писатели, които днес повече от всякога са ни необходими, за да съхраним родолюбивото си чувство, за да поддържаме живо националното си самосъзнание и самочувствие.

Убедена съм, че като личност той би могъл да бъде в живота на всеки от нас, в живота на всеки българин, величина, с която да съизмерваме делата си (превъзмогнал всички страдания на духа, в личен план, той и до днес служи на България). А като творец — с книгите си той ни е повече от добър приятел, мъдър съветник… и учител по патриотизъм. Няма такъв общообразователен предмет в българското училище; може би и по-добре, защото колцина биха заслужили званието „учител по патриотизъм“? А и университетите не подготвят кадри за това — изпитите по себеотрицание, безкористен патриотизъм, вяра в силата на българския дух, самовзискателност, нравствен максимализъм биха били непосилни за желаещите да упражняват тази професия. Професия ли? Може би призвание… само за онези, които като Родев-Светослав могат да целунат буците пръст на коравата българска земя и да кажат: „Нивга, нивга не съм преставал да се чувствам частица от тебе…“

Животът на Цончо Родев, отдаден на България, се съизмерва единствено с любовта към земята и корените български.

ЕДИН ЖИВОТ ЗА БЪЛГАРИЯ…

ЕДНА ЛЮБОВ — БЪЛГАРИЯ!

Сливен — София — Варна — Провадия

1998 — 1999 — 2000

[1] Селата са Блатец и Градец, Сливенско. Цончо Родев ми довери, че искрено съжалява, загдето, неизвестно защо, връзките му с Блатец са поизтънели в последните години, и че в Градец по чисто биологически причини са оредели приятелите му. — Б.а. ↑

[2] Случаят е без прецедент — един и същи човек да е носител на авторитетните сливенски награди и за краеведство, и за литература и изкуство! — Б.а. ↑

За автора на книгата

Соня Келеведжиева е родена в гр. Сливен. Завършва гимназия „Добри Чинтулов“ в родния си град, Институт за детски и начални учители в Бургас и българска филология в Пловдивския университет „Паисий Хилендарски“. Следдипломни квалификации по специалността защитава в Тракийския университет — Стара Загора.

Трудовият си път започва в гр. Болярово, преминава през Ямбол и София, а от 1989 година е преподавател по български език и литература в Сливенската езикова гимназия „Захарий Стоянов“. Първа носителка е на наградата „Аргира Жечкова“, носител е и на наградата „Захарий Стоянов“ за активната си преподавателска и обществено-полезна дейност.

Творческото и обществено амплоа на Соня Келеведжиева е богато и разнообразно. Успоредно с работата си на преподавател тя е сценарист и режисьор на средношколския театър „Класика“, автор и водещ, е на предаването „Литературен автограф“ по Юниън телевижън — Сливен, член е на редакционната колегия на списание „Жажда“. Творческите й интереси са в областта на литературната критика, пътеписа, разказа; в критическите си творби е възприела за своя максима и винаги остава вярна на нея — да пише за хора, свързали творческата си участ със Сливен.

Има научни разработки и публикации върху творчеството на Йордан Йовков.

Сътрудничи на местния и централен печат.

Член е на управителния съвет на Съюза на независимите български писатели.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.